Іван АНДРУСЯК

ПИСАТИ МИСЛІТЕ

поезії 2004 – 2007

.   .   .

вчувається: були спочатку вірші

такі самі безгрішні як і те

до чого спокушають їх і досі

а вже коли знайшлося й решту світа

вони також немовби ще були

я може їх усе ще пам’ятаю

.   .   .

двічі на день помирає і воскресає

будда із бухти аґо[1]

двічі на день полюбили його і порятували його

доки на весь полігон крикнуть що будди немає

а будда – він майже є – осьдечки – майже він

піною часу вкритий

– тонкою

– грайливою

люди і риби приходять

– кожне своїми припливами

люди звіряйтеся з місяцем

риби
встаньте з колін

глянеш на цей світ – моторош

глянеш
на той світ – вутло

води свої перестелиш двічі на вічність

на полігоні неба самі лиш птахи комічні

кранькають –

будда є

і
водночас немає будди

на полігоні неба усе ще припливи й відпливи

старенький нетяга місяць мовчить – не чіпайте його

люди і риби смертні

–
будда із бухти аґо

нічого про це не знає –

будда
щасливий

КАТЕРИНА БІЛОКУР. АВТОПОРТРЕТ

як мозок горіха куфайка її

і жодної квітки

хіба тільки вітер прилине нізвідки

і знову сховається в теплі краї

бо тут уже осінь – розколеш горіх –

і там уже осінь

і сонячні зайчики – бачите – босі

біжать до порога – а як за поріг?

а там за порогом як у шкаралущі

куфайка сама

вже душу не гріє лиш сковує дужче

і з людної пущі крилом обійма

лиш на мішковині червоні і сині

і решта – усі

а тут хіба мозок горіха – і сіль

у порах куфайки – беріть і носіть –

вам тепло донині

до вас лише вітер колись-то прилине

й розгубить горіхи по білій росі

1.04.2007, Бечкова неділя

.   .   .

30.11. Місяць вповні, мороз ще, над Косовом[2]
стріли з ґверів[3], зрідка з гармати аж
до вечора.

1.12. Місяць вповні, мороз, ясно.

2.12. Місяць вповні, легший мороз, ясно.

3.12. Місяць вповні, попустило, сніг топиться. 2
москалі були в Басі, каже, що забрали футерко[4],
сливки, кипатрик[5].

Марко Черемшина. Щоденник

(листопад – грудень 1914 року)

місяць вповні – а косо

зиркає по землі

в кутах уже і в косові

холодно

москалі

чути рі́дку гармату

ґвери і голоси

снігу лиш небагато –

злегка потеруси́в[6]

ходять по два по шти́ри[7]

де заберуть форшпан[8]

звечора попустило

у постолах ропа

місяць собі маліє

днина собі мала

лу́таво[9]

москалі є

тільки під ранок мла

ли́каві ці погоди

наші вже бозна де

во́сько[10] по світу броде

щось таки а знайде

хоч би куди – а вціле

хоч би кого – а всіх

в горах тумани сіли

а на сокільськім[11] сніг

гори ув’яже в клунок

встелиться по землі

це вже його фестунок[12] –

де ж тоті москалі?

.   .   .

Ігореві Оржицькому[13]

закотившись за хмару

він просвічує наскрізь

наче ту́пак ама́ру[14]

в позолоченій масці

наче ті що приходять

аби жити наві́длі

утонуть як у водах

в його мертвому світлі

заховаються навскіс

у велику і вічну

обезличену маску

на горі ма́чу-пі́кчу[15]

на безсилих просторах

де що далі то вище

де за горами гори

крізь його попелище

де за хмарою хмару

відречуть скорпіони

тільки тупак амару

все ніяк не схолоне

не впокориться криком

крізь відлуння іржаве

він великий... великий

скорпіонове жало

скорпіонова кара

скорпіонова вічність

наче тупак амару

на горі мачу-пікчу

.   .   .

Ставка Хана протягом року переміщалася в межах
володінь Золотої Орди. Володіючи мільйонними табунами худоби, зберігаючи звичаї
предків, Хани Золотої Орди кочували…

Володимир Бєлінський, «Країна Моксель»

миготливі улуси[16] – випасені луги

тільки курган до ноги все липне та й липне

попасом – аби по́суху

із сарая[17] і аж до липня

тоді назад помаленьку доки не впали сніги

отак сарай за сараєм кочує собі столиця

тягнеться за отарами

юрти
згорта-розгорта

доки оскоменним пловом перший улус просмердиться

хан – гляди – уже з другого коників заверта

а їх розвелось неміряно:

день ідеш
другий третій

чия земля – запитаєш

кажуть –
уже нічия

скрізь кочівні міністри

скрізь
кочівні поети

скрізь кочівна звитяга звивається мов змія

вгору по горло сиво – паша давно скінчилася

чу́ді[18] зачують здалеку

мє́ря
лісами пріч

доки постелиш на трапезу

доки
пошлеш за чимось

глядь – а це вже провінція

–
столиця відходить в ніч

паші тобі замало… ходять худі отари

гнеться земля під копитом

питаєш
– чия земля?!

діти – орда ордою

небо –
сарай під хмарами –

– шукає собі пристанища –

–
малесеньке зоддаля

приходиш куди прийдеться

де
станеш там і столиця

кого не повирізаєш – усі потрапляють в рай

цей світ занадто пропащий

–
скрізь однакові лиця

баста!

вставай сараю!

рушаємо
у сарай…

.   .   .

іще не всю породу з себе вижму

ще позолоту виригну навзрид

допоки зрине жовтороте пижмо

й навспоклик світу білого згорить

навздогадки сердечного гелону

де ближніх верб гортанні кістяки

де ластівка скидає тінь червону

на скороспілу патоку ріки

ще дальній рай не весь перероївся

не всі дороги склеїлись в міста

через життя – з куземина до більська[19] –

навпереміну почерез жита

навскладки долі – біле з білим виситься

пересипає куряву в полон

хвостом сорочим на обійсті лисячім

колись нас дочекається гелон

солодким криком на валу на нижнім

солоним криком через кропиви

гірка свобода – виростити пижмо

одне-єдине – вище голови

.   .   .

до скельки[20] вже й не догукаєшся –

гаддя застрибує в доми,

і ти вертаєшся по краєчку

почерез хутір пахоми.

почерез вистояну глину,

з якої зрине зоддаля –

не навпрошки – навполовину –

не скелька, а сира земля.

із неї визирне, здається,

і те, котрого не бува…

невже ще й досі серце б’ється?

чи вже колишеться трава?

.   .   .

Вони приходять – макові як діти –

і голосно стають коло вікна.

В Господніх яслах дихає струна –

така тоненька і така тендітна.

Вилунюєш по звуку навпрошки,

і сніг рипить басами вузлуватими.

Так сходяться до місяця зірки –

колядуватимуть.

.   .   .

жовтня безсила снага

вже догоряє – мовчки.

зорить очиськом вовчим

сонце на згар.

може, і я постою –

може, і я роздивлюся

на золотому прузі

силу Твою.

може, зійде колись

понад ліси з вовками.

може, і не злякає.

дивись…

.   .   .

здається вони ще не всі прийшли

ще їхні тут перші товчуться

а ми собі зуби зціпивши

говоримо про той світ

ярмом тай поза городами

і так аж по озеро чудське

такого собі нагородимо

що вже не під тин а під лід

і вербами тихими-тихими

за все нам колись відколишеться

об поли запорем лихами

зашпортаємось об гать

здається вони ще сповзаються

здається вони... ой лишенько

а вже в патетичних заростях

всі жижки перетремтять

.   .   .

так починається аполлінер

з містом навпочіпки радісно звивистим

висівки поту вітрини і вивіски

хто обчитається ними тепер

вітром хитаючи вроздріб очей

вітром змагаючи вітром колишучи

хто його випише вилиже вишепче

і не питаючи з нього втече

так обертається аполлінер

мимо осі за якою ніколи

вітер зриває палаци і школи

зміщує вогники їхніх печер

мимо великих червоних вітрил

де порожнеча на радісну продаж

з кінчика простору тишу народиш

сам собі тишу свою забери

так насміхається аполлінер

хижо як муха судомно як музика

вив’яжи пастку з нікчемного вузлика

викинь запаску – накриєш пленер

вітром хитаючи вроздріб турбін

містом колишучи врозтіч історії

де запровадили що запроторили

так розпросторює навики він

.   .   .

такої країни на світі нема –

хіба іще десь на карті.

з душі по коліна картонна зима

і мжичка стоїть на варті.

і ті, що ходили не пішки, а так –

під стіл під боярський пішки –

уже обзирають і слово, і знак,

уже поправляють віжки.

і ті, що не знають, з якої ропи

творилася їхня віра, –

уже не стовпи, а до пупа попи,

від пупа в них инша міра.

і ті, що за ними причастя гряде, –

багацько, уся каністра, –

чогось їм і досі на ум не спаде

убити прем’єр-міністра.

такої мерзоти на світі нема –

ще карти не малювали.

пуцує гармати старенька зима,

замацує пальцем шпали,

в діряву розпуку вставляє патрон

і дивиться, хто там ближче;

лиш зграя нестямно червоних ворон

сміється на попелище

.   .   .

так завершуються тіні

ближче обрій далі обрис

з рятівного мерехтіння

проступає тільки проблиск

тільки те чого ніколи

не пробачать не просіють

з пережованого болю

проступає тільки сірість

ближче ринви далі кроки

по дощу який наснився

так завершується спокій

як історія – ізнизу

.   .   .

з-поза видимих міст як останній хист

нашорошені блиски очей

з-поза гри здери бурштиновий лист

хай тікає а не втече

я себе знемагаю на цім вітру

і знемогу ковтками п’ю

заберу себе Богу – і заберу

неочищену мову свою

хай за лист води за колись веди

за кудись приходять іще

народив єси, Боже

– то народи́ –

хай тече собі і тече

.   .   .

і дощ злиденний і вода в колодязі

просунулася ближче до пітьми

і краплі простору на одязі

такі ж навпочіпки як ми

як мислі сковані в гортань

ану дістань ану вгризися

і дощ злиденний і дерева сизі

як сови сліпають на грань

місцями їх замучена одежа

привідкриває скорені тіла

немов сама природа держить

за тепле слово горлом догола

за дощ злиденний за вологий просвіт

між метушливих як дівчата хмар

і жовта ви́пара крізь місячний димар

перетікає лоскотно і просто

.   .   .

одзиваєшся – одізвано – біла линва на краю –

за возами за облізлими – день як день –

ще мурахи не озлобились – ще стою –

на краю твоєї усмішки час іде –

на краю та ще й на краєчку – час і крик –

тінь відлуння одтінилася – одізвись –

їдем по́їдом до вечора – вечір звик –

біла линва протирається – тягне вниз –

ми приречені між плинами – лапки глиняні –

за мурахами за синіми – де-не-де –

білий місяць нас як линвою – споловинює –

і по линві його усмішки час не йде

.   .   .

1.

а дожились – написане ребром

вже не бере ні куля ні сокира

вже тільки скиглить за останнім схилом

твій білий птах з поламаним пером

крило ще заживе

перо – ніколи

то може визирай на видноколі

другого птаха з ласими крильми

годуй його – люби його – візьми:

– тут не літають!

крім, звичайно, молі

2.

сірий як дощ на вітру

час би цей пережити

літери-паразити

виповзли – не зберу

ліпляться у слова

лисі як мокра глина

я би хоч половину

кожного забував

я би їм говорив

иншими – не словами

тільки ж усе так само

сіється час згори

тільки ж пережиття

щось таки залишає

бачиш сліди миршаві

нипало тут… воно

.   .   .

цих дивовиж насу́кано сповна:

є далина – немає далини

куди не глянь а все тепер війна

точнісінько така ж як до війни

що не тоді – то з-нині заверта

куди дереться – там воно давно

кіно і німці сунуть на міста

їх зупиняють німці і кіно

форсують лету – радісно навскач

хто оступився – падає в ріку…

кіна́ не буде: я вам не глядач

я вже тримаю палець на курку

.   .   .

які безликі ці принади!

лишень дослухаєшся – ось

із золотої канонади

врочисто видиба́є хтось;

у переможному мовчанні,

як в жмені, голову несе –

таку напишнено звичайну,

немов пробачену за все:

за урочистий резус віри

й коронний усміх на вустах…

узяти б першу-ліпшу ліру –

і… зацідити просто так…

але щосили ґаратнути!

щоб хоч синець во лбу ожив!

бо декоровані ножі

тут ріжуть нерви, а не пута.

вони без нервів проживуть,

а в путах проживуть красиво.

узяти б ліру – і щосили…

та тільки ж… ліри вже не чуть

.   .   .

допоки сходяться самі

і носять воду за плечима

допоки жваві мов живі

у них придатки і причини

і їх солодка тятива

уже шаліє від напруги

і ти скидаєшся од туги

перебираючи слова

аж доти буде їм дано

і доти мусить прибувати

і буде макове зерно

сочитись їхнім ароматом

і нам місцями міражів

зійдуть покусані місцями

пророцтва голосу і зламу

на переляканій межі

я дочекаюся пророцтв

і буду довго мити очі

здається кожного наврочив

аж раптом бачите… збулось

.   .   .

1.

зненацька світ тобі пропишеться –

і день пропишеться і ніч

котрі ніхто не відокремив

хоч по живому віддирай

ти й віддираєш по живому

а він і скрикнути не може

…та ще співають солов’ї

понад дніпром

і
навіть кручі

ще не осунулись

сипуче

добро оддячує добром

і засинаючи не спить

а синім вітром непрописаним

маленьку душу доколисує

непереконливу як мить

ти віддираєш – віддирай

так рай перетікає в рай

і в тому начебто підра́йку

дніпро сміється

мій непрописаний дніпро

ридає голосно

2.

удвічі глибше – від вирви

ще навіть кроки зійшли

– не зійшли

– не знаєш

ще кораблі над дунаєм

і ріки ще
відтинають

солод нічного повітря немов повидло

іди собі

стережи

ти вже їх надивився

наголосився за ними як за пропащими

доки течуть вони заживо

доки
вмирають високо

– рятуйся між пальцями

3.

і ця душа приходить завидка

немов по завитку

і розсипає білі промені

немов пороблені

і проповідує не руш

інакших душ

ти притули їх до дніпра й

не віддирай

4.

день вимагає щиритись мовчки

як жовта вода в ариках

над склепом житейським

над
оком вовчим

лагідним і великим

цідиться скупо мовби й не знає

звідки вода взялася

…світ одділився –

за небокраєм

стомлена смужка часу

.   .   .

час зрадливий наче веретено

крутиться – і хто б його спинив

до схід світу паморозь плете́на

обгородить зазіханням днів

обснує – не сіпайся – і квити

тут мовчить і той хто греблі рвав

золотий павук сплітає квіти

у ламкі засушені слова

все ще бачте трішки кольорові

доки вицвітають кольори

доки не загубляться у мові

до якої – й не заговори

.   .   .

каштанова мавка – напівдзеркало напівптиця

– хто б тебе ще відобразив – хто б тебе ощебетав –

сміється собі до києва а київ із неї сміється

вицілює із рогатки відселяє в чужі міста

скільки ж бо того києва – і так затісно

ніде вороні сісти ніде ставить авта

доки із голосієва не заголосиш пісні –

ані до воскресенки вже жодна не доліта

доки зів’єш гніздечко на білім каштані

доки його вистелиш пухом росяним

глянеш – а того києва вже й не стане

хіба на вершечок каштана тобі попроситься

приколишеш його як дитя – мавка мавкою –

п’ятипалим листочком його укриєш

місяць його відобразить – а ти помалу

кудись собі відщебечеш – мабуть ув ирій

.   .   .

коли знічев’я а коли знічервня

знілипня синього знісерпня на воді

знівересня медового на празник

з безодні слів призначених плодити

своє синеньке в прожилки життя

своє зітхання вмочене у вітер

зітхну із ним – нехай собі почнеться

хай випливе з тонесенького хрусту

з яким у сливу проникає гусінь

нехай ядуча чорна гіркота

котру по собі гусінь залишає

не чвиркає у придорожнє небо

не хмарами холодними знісерпня

а тільки цвіллю виповнить вуста

бо сиву цвіль ще можна пережити

і навіть обітерши рукавом

в якому-небудь сивому знегрудні

той самий смак пробачити собі

той самий порух за яким життя

повернеться налитими губами

знічев’я сколупне із плоду гусінь

і – навіть з червоточиною – вип’є

умочений у вітер синій плід

.   .   .

осердя вод блакитнородий прут

він знає все він майже вийшов з голосу

і так покірно розгорнувся тут

немов прочани до схід сонця моляться

мов береги вклонилися колись

і дотепер не сміють підвестися

а він тече у первородні висі

і забуває глянути униз

.   .   .

Ґурамові Петріашвілі

усе почнеться мовби випадково:

над місто позлітаються птахи

і, сполохавши тишу празникову,

усі казки розкажуть, мов гріхи

на сповіді – чому димлять Карпати,

чому зі сну скидається Кавказ,

навіщо бегемот почав літати[21]

і хто про це дізнався, окрім нас…

невже ніхто? ведмідь в карпатськім зворі,

що курить люльку, – може, тільки він

і сиві гори – дуже сиві гори –

здається знизу: сніг на голові.

а решті, може, ліпше і не знати –

нехай собі гадають, що то сніг…

– Іване, бегемот почав літати!

– Ґураме, бегемот почав літати!

ген над Кавказом, ген понад Карпати,

народе! бегемот почав літати!

не уві сні… не зовсім уві сні…

усе почнеться мовби випадково.

немов у тиші прошепоче хтось –

і ти почуєш… так, почуєш мову,

якою сповідається Христос;

почуєш ту, котрої запитати

усе на світі можна… але ж от:

– Іване, чи народ почав літати?

– Ґураме, чи народ почав літати?

та ні – літає тільки бегемот…

ПОШЕВЧЕНКОВЕ

1.

мовчання не обирають

сьогодні воно нічне

за овидом як за раєм

пробирає мене

під синьою під тасьмою

просякнутих потом крил

немов нагляда за мною

цей моторошний нарив

проява ця і потреба

цей тільки на волосок

відовидений від неба

розжарений цей пісок

за ким так несамовито

душа його догора

випалюючи зо світу

тонесеньке слово рай

навіщо переплавляє

мовчання моє нічне

і овидом а не раєм

донимає мене

не знатиму – і ніколи

не знатиму – і нехай

та тільки під серцем коле

сипучий од люті рай

2.

…наснилося кого не знаєш

і не познаючи спімнеш

кого за воло завернеш

і волом волю заволаєш

і незникомому в юрбі

уже нічого так не зникне

як зникне те що ніби никне

що ніби никне у тобі…

.   .   .

школярська річ – не те щоб мислити

не те щоби собі писати

а тільки так писати мисліте

що хоч і втнуть – а не посадять

на кіл сердегу – а коли

іще й наллють бодай зо кварту

то може навіть жити варто

перескладаючи коли

і може ще колись в літах

таки помислиш ненароком

що кіл усе ж вилазить боком

та тільки писаний – не так…

.   .   .

ти мав за гріх, щоб відлучити їх,

щоб стерти шал і здерти покривало.

вони тобі кривавили, та мало,

аби хоч обернути цей поліг,

а вже гребти – то й граблів не настарчить,

розтруситься за обрії чужі;

а вже свобода – то маленький шкварчик,

який припадком злипся на ножі, –

його б злизати солоно і тепло,

як злизують сльозу з-під бандажа,

та тільки й досі піднебіння терпне,

коли язик торкається ножа

.   .   .

і те, що приживається – повільне,

і те, що прижилося – розтеклось,

лишаючи в притомному повітрі

лиш білу млость, і чорну, й синю млость.

так молоко збігає за краї

і гасить те, від чого почалося;

так википають простори, і роси,

і голоси, і запахи її.

чого іще боятися тепер?

що тисне дужче, ніж саме повітря?

і те, що приживається – повір’я,

і те, що прижилося – тільки нерв.

невже пульсує ще – у глибині,

роздряпавши, досочишся до крови…

та як на пінку вишуміла повінь –

чи вберігати при́гари на дні?

.   .   .

а місто янголів – село.

там радість инша – там ніколи

не повертаються у поле,

з якого сонце не зійшло.

куди ж заходило – туди

приходять першими – одначе

там тільки сонна зірка плаче,

не народившись із води.

там ближче вірити, немов

усе, що віриш – доторкнеться.

і тільки вітер в полі гнеться

під ваготою тисяч мов,

які немовлені – усі,

і непробачені – відколи

над тим же безпросвітним полем

зійшла невисіяна сіль

.   .   .

і все ще ці пантровані дяки

(їм стільки й світа, гейби пантрувати)

вандрують попри небо навпрошки,

звертаючи до зірки, як до хати.

бо світиться – то є жива душа,

що обігріє, може, й нагодує,

за віршу, як за вершу, дасть гроша

(у верші риба віршу нерестує).

покров солодкий – ночі аж гіркі.

а те, що снить, у книжицю не зладиш.

немов у жмені, крекче супокій

над золотим патріярхальним ладаном.

і те, що має статися завжди,

стається так, що й сам не запримітив.

і неба в цьому світі – як води,

а вже зими – так само, як і літа.

і мислиться – як мисліте в письмі –

зиґзаґами нічного благоденства,

і все, що маєш – зірку у пітьмі

та ще в кишені усмішки на денці.

і сонні мантри вигорілих дров

тебе пантрують довше, ніж вивершують…

за цілу зірку й вірші не зборов,

то мусиш далі пантрувати з вершами.

ПИСЬМО ФРАНКОВИ

вуйку Іване, зима ся не стала ближчою:

темінь, скупа як сара́ка, крильми́ тріпоче –

дни́нськи на цілім світі шара́ґа свище

попелом куждебе́лит, ха́рькає в очі.

я би єї просунув губами теплими,

дав би єї женти́ці Вашої впи́тиси, –

тілько не слухают пальці, зараза, – терпнут.

кажете, вуйцю, кріписи – а єк кріпи́тиси?

бавити на дозвіллі тонкі декаданси?

и́гри проповідати, ламкі й старечі?

кликати хоть би й курву, аби до данцу?

дайте ми ліпше, вуйцю, шту́рханця в плечі!

наше мнєке́ письмацтво хоть туль до рани,

дуль єму насукай з вере́ні старої…

трохи си вле́кшу душу, вуйку Іване,

та й піду стояти далі… а мо’ й достою

4.04.2004, Бечкова неділя

.   .   .

в розмитім небі ве́лико для суші.

на кількоро примарних острівків

якщо і набредуть притомні душі –

то й там їх не зоставить супокій.

застереже – і солодко, і високо.

на дальні меви ближча пустота.

і злущуються душі, наче висівки,

з-під древка опівденного хреста.

і майже всі колишні застереження,

як марно перемарені літа,

покірно пролітають крізь мереживо

їх майже непомітних пролітань

.   .   .

синій муляр – золота вода:

що накоїш – тим і заспокоїшся;

тільки птах, що тричі пролітав,

упізнає, де твоя околиця,

і змовчить – не ти їх мурував,

ці тризнаки в копоті потилиць;

ти прийшов, і плакав – і плодились,

цілий світ плодився наповал;

і тепер на синій інструмент

тільки простір сиплеться, як сажа:

перший зрадив, другий поневажив,

і покора густе, як цемент;

випіниться, виліпиться світ,

від якого кельма не відстане;

лиш птахи, що прилітають рано,

фресками лягають на живіт

.   .   .

береженого втримує сніг на губах –

тане гостро, як пишеться

–
люзом

розковзається простір, що майже пропах

чимось добрим і чимось… байдужим.

і не з тих береже, що зійшлися до дня

потолочити –

небом прибите, червоніє насіння

– чи просто зерня –

чим його доробити?

.   .   .

і ці сніги шляхетного покрою –

тонка й сипуча Божа благодать –

війнуть подолом і пошурхотять

грайливо й тепло слідом за тобою,

і брунька продиха́тиме кору,

іще тонку, іще не задубілу –

так перше слово, ніби перше тіло,

живцем перелетіло на вітру,

і солодко торкнуло білоту́ –

не видихай – вона, тонка як небо,

стікає з тебе, витікає з тебе,

виказуючи бруньку золоту

.   .   .

лишень тому, що поруч – океан,

і він такий невилюднений, наче

життя його – повірите – козаче

зайшлося таном – і загнало в тан.

і хай тепер, озвучене собою,

хвилюється і чайок стереже,

на мапі волі мапою самою

позначене згрубіше, як ножем –

чи шаблею, чи тільки ятаганом –

крутим, як берег, набожним, як бриз…

вилюднюється.

чайка в
небі тане.

і дальній тан

випростується вниз

.   .   .

од пісень одпіснів,

і нічого – мовчаться,

тільки дощ навесні

повільніший од щастя.

мелодився в собі,

майже пристрастю повен,

і корець до губів

прикладався, як човен.

хай би всіх переплив –

і ні слова, де ближче, –

та ламається спів,

як тонке топорище

.   .   .

чин листя в досвітку пропорцій,

коли розсочується ґніт

і барву в хрускоті таїть,

щоб запалитися від сонця, –

м’ясиво свічки соковите

в озлобі теплій і твердій

так загусає на воді,

немовби справді хоче жити, –

немовби все воно горить,

і дощ Великого Престолу

лиш на воді лишає кола,

що пропорційні кожну мить

.   .   .

куди тобі приходити з піснями,

як до великих альбо до чужих,

і до нестями, пташе, до нестями

пресований відспівувати жмих,

і клеїти язик до піднебіння,

де високо береться вагота, –

це майже чутне в голосі насіння

немовби все нутро переверта,

немовби ще кудись ощебетати

і, з-під крила осмикнувши перо,

зібгати в горлі ликаве, як шмата,

усе своє наспіване добро,

і майже подивитися на люде –

які вони розвиті помеж нас…

коли їх наберуться повні груди,

тоді усіх і видихну нараз

.   .   .

пророцтва тут усмоктані углиб –

за доступом хіба іще до променя;

тут поховання найстаріших риб,

які були на хлібі переломлені.

вони були солоні від води,

чи від води здавалися солоними, –

а ти, рибалку, сам тепер бреди

лякливими своїми оболонями.

що набредеш – усе воно твоє,

як знаки на розпластаному камені…

здається, тут мальки усе ще є,

та годі наловити вже руками їх

.   .   .

Дочці
Єлисаветі на 9 березня

проходить день – і тихо, як Тарас,

твоя земля стирається – і видко,

як витікає заздрісно і швидко

із-під сповитку порожнистий час,

як тішиться оскомина руда

своїм серпанком,

як
дніпро і кручі

переступає другий, третій учень,

і корчиться під плотом лобода,

і ті лоби, що знаджені давно,

лобами крешуть,

искрами
тріскочуть, –

і день іде, як виводок до ночі,

натерши очі сивим полином

8.03.2004

.   .   .

(за байбараком байбарак)

шуми, байраче,

до тих, хто викопав навзнак

ярмо козаче

і на толоку присвітив

шкарадним тілом,

коли над прісні храбусти

воно злетіло

і начувалося усіх –

живих і жи́тих:

кого носитиме з-над їх,

аби носити

і не проситися, а так –

з ярмом бо вище!

…за байбараком байбарак

мовчить і дише

.   .   .

до того промислу ще б трохи солонини, –

а там, де сорому, то можна й не вгадати.

до половини все ще сходиш з полонини,

від половини маєш спини ґудзувати.

чи ще ґудзуються? – питаєш. – йой, ґудзують,

почерез дебри носять ноги за плечима.

ще пантеличать, лобизають, слябезують,

ще їх хороба ні холєри не навчила,

іще моцуються, як верби на припоні,

грозяться листячком – а гиля, сірі, гайда...

до того промислу ще б крихти несолоні –

а те, що солодко, саме від тебе зна́йде

.   .   .

цей простір безконтрольного сповіщення

про те чиї, і скільки їх, і де;

ця мерзла глина в патрубках ідей,

заквашених баґнетами і віршами,

ще тяжко облипає ґумаки,

ще тужиться, і міситься, і кришиться,

ще волоки, як затяжні вовки,

на полі крику завивають високо;

приручені до жеребу і жертв,

до чесних снастей і до слави митої,

лишаючи онучі оксамитові –

кого і де цей виводок пожер;

і скільки їх, і всі вони чиї,

настояні на стоптаному глинищі;

чого їх досі виводок не винищив,

по чоботи врізаючи краї;

чого у цьому мерзлому вінку

їх майже обезкровлені сповіщення

і досі видаються тільки віршами

на сірому ламкому повідку

ІМЕНА

за церковним календарем

я мав би називатися

Єлевферієм,

дружина – Агавою,

син – Хрисанфом,

дочки – Олександрою і Марією.

з ними було б найпростіше,

як і з кумом Ростиком,

який насправді не Володимир,

або з Процюком,

який не Євдоким.

і навіть кума Антибіотика, –

він же Іван Іванович Сенчук,

який мріє про власного трактора, –

не звуть Харлампієм,

інакше я у дитинстві

не вигадував би йому шпіцнамено

й не зупинився на тому,

яке пасує найменше.

хоча насправді

я мав би бути Михайлом,

так само, як тато

й обидва моїх дідусі,

одного з яких я майже не пам’ятаю,

лише солом’яного бриля

й сінокіс на Мартинюковому,

а другий ліпив із мене людину

вже тоді,

коли я найдужче любив

товктися йому по плечах,

так само, як зараз

товчуться по мені вечорами

мої дочки

Єлисавета й Стефанія.

який тісний світ

у затінку своїх

трьохсот шістдесяти п’яти імен,

яких дещо більше,

себто насправді значно менше,

ніж було заплановано

СТАРИЙ РУСТИКАЛЬНИЙ ВЕРЛІБР

шуті – або комолі, як кажуть

на Слобожанщині, –

завжди агресивніші.

навіть проходячи мимо,

можна допастися їхнього гніву,

спричиненого кольором,

чи ходою,

чи квіткою дзвоника

в теплій долоні повітря, –

так ніби думка,

народившись у камені лобної кістки,

у ньому ж і розчиняється.

майже як у низькорослих

чоловіків,

чия думка, зачинена в їхньому рості,

надимається,

надимається,

надимається,

а тоді бац –

і все!

і повітря

випручуться,

як зі святкової кульки,

яку відпустили,

не зав’язавши хвостика.

шутих – або комолих,

як кажуть на Слобожанщині, –

тримають на прив’язі,

випасають подалі від стежки

і ближче до хати –

про всяк випадок –

похмурих і недовірливих,

як низькорослих чоловіків.

PAVUK

Virshevi
Andrija Bondaria “Latynka”

shklianky najkrasche vidmyvaty

kropyvoju – todi vony

stajut’ prozorymy, azh naputsovanymy,

a zhalkyj solodkavyj dukh

do samohonu prosyt’sia,

dribno pokoliuje jazyka

i navit’ pislia tretioji ne vyvitriujet’sia,

lyshen’ po chetvertij,

koly vzhe ne chutno smaku.

todi zavariujesh kavu

i, obpikajuchy jazyka,

povertajesh jomu vyzhalenyj smak.

i lyshe koly huby

namatsujut’ huschu,

znovu zvertajesh oko na shklianku

i zavvazhujesh u nij

malen’koho biloho pavuka,

jakyj staranno obtsilovuje

naputsovani stinky,

vyzbyruje reshtky zhaliv

chy zhaloschiv

ҐУМАКИ

калюжа –

страшенно приваблива штука,

особливо якщо зачалапати в неї

у татових ґумаках

із височенними халявами,

закасаними так,

аби можна було ледь згинати

ноги в коліні.

тоді уподібнюєшся стихії,

розбиваєш запінені хвилі

об глинисті береги,

спостерігаєш, як кришаться валуни,

як острови накривають тайфуни,

як великанське каміння

ковтає розбурхана

рясна каламуть.

ти всемогущий

у татових ґумаках,

у курточці з капюшоном,

підв’язаним ґумочкою

.   .   .

як із нього зліпити

маленького клишоногого чортика

схожого на тендітне страждання

на тонкий аромат ванілі

в коробочці з оберегами

як вижити з нього

цю непробудну місію

тоншу ніж поцілунок

кінчика власного пальця

ти маєш бути собою

ти маєш бути совою

ти маєш бути спиртом

умоченим у нашатир

так щоб аж пара пішла

із тиші теж іноді

валує пара

.   .   .

це була моя очеретина

з дрібкою туману в рукаві

це я її покликав

і вона відгукнулась

і вдихнула так тихо

що туман і не ворухнувся

я трішки постояв коло нього

і вийшов на видиху

але перед тим не стримався

і ледь-ледь полоскотав його

за вуса

.   .   .

ти його все ще любиш

цього непримітного світа

загубленого при дорозі

що вела колись

із варяг у греки

ти його все ще десь

бережеш

поруч зі старими записниками

і скрученим із газети кульочком

у який загорнула бабуся

жмутик твого волосся

від першої

у рік

стрижки «на бубон»

воно тонюсіньке

і дуже м’яке

зовсім як у дочки

її кілька пасемок

так досі й лежать

у тлумачному словнику

невідомої

мови

.  .   .

так починались терміти

з пучечками материнки

у щойно втанцьованих гніздах

білими вусиками

виціловували своїх немовлят

чорними вусиками

відгортали від них

засмаглий сутінок

доки було їх багато

ми ще могли порівнювати

могли губитися в їхніх лабіринтах

могли заглядатися на їхніх дівчат

тонких як стеблини жита

як палець провідника

що вказував напрямок тиші

але тепер провідник губиться

він більше не знає потрібних слів

і слинить пальці

гортаючи сторінки диму

і старанно змочує губи

чорним язиком

білим язиком

.   .   .

Василеві Голобородьку

ось і криниці позбігались до води

повагом п’ють

пошепки

визирають із неба рожеву хмарину

з білими пелюстками

на крилах

і бігає від гурту до гурту

мале криниченя

з журавликом на плечі

змахує дерев’яними крилами

зітхає дерев’яним дзьобом

.   .   .

з цими літерами

сама недогода

пишеш зри

виходить пропаще

пишеш пропаще

виходить хір[22]

далі пишеш земля

і вона розверзається

пишеш воля

і стинаєш плечима

яка в біса воля

який ще у біса хір

його звичайно

також викреслюєш

досить тобі неділі

з жовтим наділом на китиці

досить тобі рум’яна

м’ятого

в кольорі кмину

з ними однаково мусиш

писати мисліте

з ними як собі хочеш

писати мисліте

з ними як собі знаєш

писати мисліте

як собі

вимстиш

.   .   .

вона прогинається

вона все життя прогинається

тоненька синя проточина

лінія оборони

вона продирається

вона все життя продирається

тоненька зелена історія

лінія забуття

вона забувається

вона все життя забувається

тоненька біла зневіра

лінія сну

.   .   .

відблиски однаково що сірі

може то й не відблиски а так

плями воску на живому тілі

причепурся – ми уже злетіли

нами вже прославлено літак

як кумедно округлились цілі!

МІЙ ПЕРШИЙ ВІРШ,

НАПИСАНИЙ НА КОМП’ЮТЕРІ

якщо ти все ще хочеш аби вона приходила аби вона іноді
вчувалася в кутиках вуст тоненькою бризкою запаху повільною усмішкою на стику
поміж словами тремтливою родимкою на солоних губах якщо ти все ще хочеш бачити
відгомін її тіни між пальцями сторінок і скрику її лякливу фату на долоні якщо
вона ще проступить і згорнеться тихим зеренцем у землю твою понуру під солонцем
як під серцем і досить тонкої вологи поміж губами слів і родимки досить
лякливої як левада і фати тобі навіть прозорої з ночі щоб сонними гливами
прокинувся садом умитим немов пророчим у слові немов у лігві якщо ти ще цього
хочеш забудь про верлібр

.   .   .

сміх розуму породжує загрозу

оскомини – а навіть печії,

коли слова тріскучі, як занози,

безсило упиваються в краї

і спричиняють судорожні сльози.

сміх розуму – масна ознака пози,

біль розуму – осмислення її

.   .   .

слова спроваджуєш словами

і мнеш старого батога.

мой, ялове! – твоя вага

на ваготу – ходімо з нами –

за тридев’ять – за те, що сам

собі озвучив і означив,

за те, що виляском телячим

об сонні кураї кресав,

об маків цвіт і маків хрест,

об може инші мирні злаки…

мой, ялове! – ідуть сараки,

димує крес…

.   .   .

до полонинських підступали днинськи,

джмелиним медом склеїли вуста.

дрімав коло потока пан ординский,

пан лебединський Біблію гортав.

маржина пасла, як оса на квітці,

перелітала з синього на тло.

коравий вечір над потоком свідчив,

про те, чого в потоці не було.

пан лебединський розгортав сторінку,

а пан ординський вуса в жмені грів.

маржина пасла солодко і дзвінко,

як тиша на коров’ячій горі.

збиралось небо понад головами,

громадилось й вистояну синь.

джмелі понад потоком полювали,

і їм з води вчувались голоси

.   .   .

сердечки крил, здається, симетричні –

ті самі барви, той же зріз очей,

і кратери тендітного сторіччя,

в які пилок розгублений тече;

лиш на краю, де прожилки темніші,

одне-єдине макове зерно –

ти заховався в сутінковій тиші,

та все ж тебе набачило воно,

як родимку – у просвіті тонкому,

де місяць навіть глибший від води –

прикрий її – зігрій її – знайди

пилком, що не дістанеться нікому…

вже в кратера осиплються краї,

вже місяць переповнить ополонку –

ти симетричний – ти пройдеш, де тонко –

вона ще не зійшла – знайди її,

бо проросте, як очі на тепло,

дрібоньким маком всіється – і вродиться, –

і вся земля, печальна і породиста

нечаєно змахне одним крилом

.   .   .

це той – на шлаках,

на широких водищах,

на личаках, мов з міді лушпайках…

йому так добре в цьому світі водиться,

немов його помилує рука.

отак от раптом візьме і

помилує –

і вже кажи їй, що собі кажи –

рука рукою – килами чи вилами –

бодай хоч квилив, аби тільки жив.

ну то й живи…

і так
тобі живеться:

завтовщки з палець сутолока рветься,

завглибшки з душу гнеться метушня.

і вже тебе минає, як волає,

ця чорна рана врозріз небокраю, –

а вже й до раю навіть не спиня…

.   .   .

що губиться – то майже як до губ;

що вирветься – то майже як губами,

коли розріжеш непокірний луб,

неначе шкіру – морщиться так само

чи брижиться:

затяті
письмена

триматись купи мусили довіку –

а тут береш цю літеру дволику,

а з неї тільки патока сумна

тече на волю,

волею
тече

і губиться – і вже не випромовиш,

а мов з-під шкіри вириваєш слово,

і вже про тебе мовиться: рече

.   .   .

за голубами – сірими, як мряка –

спадає сиза мартівська роса.

короткоствольний день, немов гілляка,

впивається в брунатні небеса.

вже все зійшло і все уже зійшлося,

та тільки дратва виховзнула з рук.

за вітром тихо гнулося волосся….

на звук воно згиналося, на звук!

.   .   .

місяцеокого крику твого – вересень

з-на тонкої води – не тонкий

– не тоне

як тільки зійдуться в світи – вернеться

як тільки зійдуть зі світів – стогне

за золотим заплело, та все золото,

та все кучеряве – і проситься

а тільки плети-не-плети

– все заплетено

переливай – не проллєш

– крапля чорна

ото б натоптати вітрів

– і торбу на плечі

– і нічого

лиш кого не стрінь у світах

– та все косиці –

та на місяця волоокого

випростоволосуються

.   .   .

люблю з вікна дивитись на лапатий –

як він лягає вишукано – сніг, –

як він до шкла не вміє прилипати

і перехожим горнеться до ніг,

як він повільно й тихо проникає

у цю кімнату, як у це життя,

і за ламким зернистим небокраєм

його лякає біле сповиття…

я теж боюся – може, зовсім трішки –

і пальцями торкаюся до шкла:

там перехожі – круглі, наче сніжки,

там з кратера небесного зола

уся така холодна і сипуча,

уся така… аж біла на землі,

і десь вулкан, який її озвучив,

дрімає у тонкій захмарній млі

ЗАГАДКА ДЛЯ СТЕФИ

Дочці

усі сови

попросиналися,

із небесних зворів

очима світяться,

лиш одна сова

зо звору висовилася,

над сонним ставом

пір’я чистить.

.   .   .

Іванові Андрусяку-молодшому, синові

відьмацької луни збитошники-смереки

усе тебе пімнуть зментроженим іва,

усе тебе знайдуть на поприщі далекім,

і як кота за хвіст, піймають за слова;

і ти їм говори, як до гори говорять:

порадьмося, горо – посуньмося, горо, –

але безлісий верх тікає далі в гори,

неначе й не було;

і знову ця луна: івасику, іванку,

розгонисте іва спіткнеться об слова,

на досвітку душі стара смерека ранку

вітається, немов і справді ще жива,

і справді ще стоїть, і справді гори вищі,

щоліта вищі так, аби не міг дійти;

скажи ти їм, скажи, зіпрись на топорище,

вони змовчать усе, що договориш ти;

івасику, іва, загоюйся словами,

від них парує ліс і виситься трава,

від них усе стає довершене так само,

лише не забувай – тримайся за слова,

і далі говори, як до гори говорять, –

гори собі, гори, бодай хоч догори:

івасику, іва…

перетікають гори

все далі догори

.   .   .

за бродом брід, а там, за бродом – броди,

все каменисті, мощені ребром;

адамової млосної свободи –

волам по крижі – занести добром

у ці краї бодай би намагався,

в ці каменисті, мощені краї,

де навіть сонноброві кураї

за три версти наслухають поганця;

волам по крижі – сказано – вода,

журитися – хіба що по голоблі,

і ця свобода, млосна і руда,

яку переживуть лише хоробрі

самі собі – усю переживуть,

за три версти спровадивши адама;

ще є ребро, ще світиться вода нам,

іще воли намощені у путь –

бредуть собі, бредуть собі, бредуть

на цілих три версти поза Йорданом…

.   .   .

парує ця земля, пітна і зрозуміла.

росинками її душа тече до тіла,

і догори тече усепросвітлий дух,

відроджуючи час почерез вічний рух.

парує ця душа, тонка і незворушна,

у мушлі самоти їй солодко і скрушно,

і світиться її зеленоокий німб

із цятками душі, що світяться на нім.

парує це життя, терпке й простоволосе,

у голосі його життя парує досі,

у голосі його, у космосі його,

де тільки Бог тебе тримає за свого.

і ти собі паруй, натруджений довіку,

приречений на гру ніяку і велику,

приречений на те, що зиждиться душа

і Бог тебе знайде, як тільки забажа

.   .   .

поезія народжується з того,

що випливає з уст Його й луною

між вигини земні перетікає,

із уст дерев через уста трави

передається пошепки.

ти чуєш,

як радісно мовчать вони сьогодні –

це їм такі слова переказали,

якими тільки вмитися і жити –

бо для життя не треба більше слів.

бо все воно народжується з того,

що недочуєш, чи недоказали,

чи просто приглушились у росі

іще тендітні кроки Немовляти,

і їх трава прийняла і обняла,

а ти ходив і витоптав траву,

і все слова вишукував – уривки,

окрушини словесні, насінини –

і все тулив їх, бідних, у рядки,

не чуючи при тім, що не словами

тобі Він каже: – Я усе скажу…

.   .   .

Господи – це земля!

синя така – аж синя...

знаєш, яка в ній сила

передрімає, зля-

каючись оддалік

(синя така – аж сива)

істини, що скосила

променем з-під повік.

Господи – чоловік!

жовтий такий – аж білий...

всі би ми уціліли,

знаючи лікам лік-

арство Твоє рясне

(синє таке – аж синє) –

виголоси нам Сина:

меншого не мине

.   .   .

закладеться на те, що хоч в камінь живи,

хоч у голос криниці відлунюй на місяць –

а тебе не мине поцілунок трави,

без якого немає ні сонця, ні місця

на останній землі, що сама не зійшла,

і зійти не дає, і зайти не воліє –

що солодка, як воля, як млака і мла,

її грудка мала не діжде водолія;

тільки слухай і кайся на доторки губ,

на зелене проміння – усе ще зелене,

на потомлену землю, рясну і нагу,

що могла би і досі прожити без мене,

проростати камінням, з якого ніхто –

лиш єдина трава пробиватися вміє,

ворушити губами – зеленим листом,

що і досі чекає свого водолія,

зупинятися там, де в криниці рясній

тільки голос, як тиша, вологий і млосний…

ти нап’єшся цілунку, ти майже дорослий,

та слова твої досі відлунюють в ній

ДЕВ’ЯТИСИЛ

за тридев’ять до царства докосив,

аж искорами бризкало з-під бруса.

трава лягала селебристо-руса

насінним краєм під дев’ятисил.

а ти вертався, бо вертати мусив –

рубав “у бабу”[23]
схрещений масив

приглушених росою голосів

під соковито вистояну вусінь.

а то оман – він тнеться, волохатий,

легесенько – аж мочара чудна

почвакує з досади під ногами.

і царство жаб сполохано булькате

м’ясистий корінь втримує із дна,

допоки косить комариний гаман

ЧОРТОПОЛОХ

куди то їх сполохано і нащо,

повиривавши з пащі, як із пращі,

закинуто у цей небілий світ,

де пиріїться комариний вигін

і кожен вітер творить власний вигин,

а все одно літає слід-у-слід.

і полохкі, як палахкі – поволі

шуршавим листям розгортають долі,

смолу плакучу скліпують з-під вій.

чортам би їх лякатися – одначе

небілий світ за ними тільки плаче.

терпи, козаче, комишиний рій…

ДЕРЕВІЙ

і сам хоч серед поля деревій,

а все одно коріння урослиниться.

на глинищі, де кожен пагін винищив,

усе одно прокинеться – і свій.

чекай собі, допоки не вчекається,

що навіть біла крайка чорно крається,

а вже про решту годі й гомоніть –

не дерево хитається, а віть.

тож над травою позираєш високо,

а ті, в траві, такі самі, як ти –

перебирають почорнілі висівки,

шукають почорнілі храбусти.

тому й чекай, допоки не вколишеться,

що навіть сад над білим світом виситься,

а вже за решту, певно, тільки мрій

про крижмо зір, де втопишся – і свій.

а що дерева теж бувають вищими –

така їх дерев’яна простота.

із них так само робляться небіжчики

і в инший світ відходять – у тартак.

тож деревій, щоб далі не чекати:

над білі брижі це било храпате

угорнеться, усмокчеться, вгризеться

до кореня, до каменя, до серця…

ІНТРОДУКЦІЯ: ПЕТРОВІ БАТОГИ

це така у чорта гра

щоб розсердити петра

затоптати до ноги

всі петрові батоги

послухай
петре

повітря
сперте

над білим
світом

півсвіту
літа

а все що
далі

чорти
стоптали

лишився
корінь

цикорій

доки сердиться петро

з кореня росте било

заплітається в батіг

доки чорт іще не втік

а чорт не
впетрав

що це вже
петра

дістав по
крижах

що ледве
вижив

над синім
цвітом

у світі
літо

било і
корінь

цикорій

БЕЗСМЕРТНИК

даруй йому смерть без смерти,

а так – саменьке життя,

де дні, як комахи, вперто

свій трунок витягують,

крильцями сухостою

пурхають навмання.

де ж я тобі з росою

вигойдаю зерня?

даруй йому ніч без місяця,

вибілену на пил –

у порожнині вміститься

тільки сухий ковил:

слідоньком від копитця,

білим, як молоко,

тільки живий нап’ється

понад материком.

даруй йому час не чаґовий,

не омелиний час;

вічність його зачовгана –

тільки солоний чай:

вип’ється, ніби виб’ється

серце із-під трави…

смерте моя на вилицях,

кажу до вас на ви,

смерте моя без смерти,

я би без вас умер.

приставте мені до серця,

бодай комариний ґвер,

стніть мене ятаганом

голосно, із плеча…

буде колись погано –

вип’єте з мене чай

ЗОЛОТОТИСЯЧНИК

це військо має тисячу дзеркал

із прожилками в кожному полоні,

і хоругви не жовті й не червоні

пульсують, наче жили на руках.

це військо тепле – кров йому гірка,

завоювання майже безборонні.

на золотому сонному підсонні

воно зійшло, неначе з рушника.

але вночі тут зорить партизанка –

і оченята блимлять крадькома

на дальній ліс, неначе привид замку.

їх тут без ліку, тисячами, тьма,

їх ніжно так, неначе справді зарька[24]

усенький світ звойовує сама

ДРАГОЛЮБ

налити подорожньому по чверці

такої трути світлої, як та,

що не боїться жодного прихистку.

і слід-у-слід немов іти за ним,

допоки він немовби не вернеться

до того безпросвітного життя,

де блекота і кульчики акацій,

потріскуючи, шурхотять об листя,

як шроти, що спинились на льоту,

не сміючи поцілити у зайця

чи в каченя, зісперте на крило,

мов на колиску, злякану од вітру.

якби він знав, що справжній драголюб

не при дорозі тулиться, а з лугом

веде свої пахучі перемови –

чи пив би він ту труту-м’яту-руту

такими безконечними ковтками,

немовби в тому й був його прихисток?

якби ж він знав, що сиплеться з акацій

уже не те насіння-голосіння,

яке шляхи витоптує цибато,

а просто мить, яку догнати легше,

аніж насправді наздогнати мить…

НЕТРЕБА

чого тобі, чого тобі не треба,

мій білий світе, зітканий із неба

і назвами прилиплий до брови –

тобі не треба дикої трави.

такої, щоб ніколи і нікому

не протопталась крізь підошви дому,

крізь куряву і жовту пилюгу,

крізь материнку, болісно нагу,

крізь гливи днів, і голови, і тих,

хто в головах навпомацки затих,

хто говорив: живи чи не живи –

тобі не треба дикої трави.

мій білий світе, хто тебе за мить

зернинами своїми оживить

і хто тобі воздасть за них сповна,

безжалісних, неначе імена,

як назви назв, приречених на те,

що хтось на денці ока проросте

і вигляне з-над синьої брови

нетребою із дикої трави

ПОСТСКРИПТУМ: ЧИСТОТІЛ

і пишеш мовчкома́ – крізь затінок од вишні –

од вишніх і земних примружених провин –

що ягода впаде, і бризнуть соки грішні

точнісінько на згин –

і виповнять усе – і ви́ямку од тіни,

і простір відчуття, і частокіл чорнил –

і просто чистотіл, з якого диво тлінне

вертається у пил

[1] Статуя Будди в бухті Аґо (Японія) зринає з моря
із відпливом, а з припливом знову ховається у хвилях, – і так двічі на день.

[2] Косів, Кути – містечка в Гуцульщині
неподалік від Кобак, рідного села Марка Черемшини.

[3] Ґвер – рушниця.

[4] Футерко – короткий теплий одяг.

[5] Киптар – верхній одяг без рукавів.

[6] Потерусити – притрусити.

[7] Штири – чотири.

[8] Форшпан – віз.

[9] Лутаво – сердито, затято.

[10] Восько – військо.

[11] Сокільський – гірський хребет біля Косова.

[12] Фестунок – постій.

[13] Ігор Оржицький – літературознавець-латиноамериканіст.
Цей текст написаний під враженням його монографії “Ми – світло і правда,
обернені в камінь...” про літературу Перу, Болівії та Еквадору.

[14] Тупак Амару – останній правитель інків, 1572 року
страчений іспанськими колоністами.

[15] Мачу-Пікчу – індіанське місто-столиця, в якому
правив Тупак Амару. Іспанці так і не зуміли до нього дістатися.

[16] Улуси – адміністративно-територіальні одиниці в
Золотій Орді, аналог сучасних областей.

[17] Сарай –
столиця Золотої Орди. Утім, це слово вживається тут і в звичнішому для нас нині
значенні.

[18] Чудь,
мєря – фіно-угорські народності, з яких, за твердженням неросійських істориків,
сформувалася відтак російська нація (російські історики це затято заперечують).

[19] Куземин – село тепер Сумської, а
сусідній Більськ – Полтавської области. На місці Більська і
частково Куземина (пристань на Ворсклі) у VIII – III ст. до н.е. було
леґендарне скіфське місто Гелон, згадане в батька історії Геродота.

[20] Скелька – село на Ворсклі, леґенда
про яке лягла в основу однойменної поеми Івана Багряного. Зараз воно майже
відрізане від світу, там живуть лише кілька людей, а в довколишніх лісах і
лугах розплодилося безліч гаддя.

[21] Бегемот, що почав літати – персонаж казки Ґурама
Петріашвілі.

[22] Зри, хір, мисліте – назви літер відповідно «З», «Х» і «М» в
старожитній абетці. Корінь «хір», між іншим, у сучасній українській мові
трансформувався в «сір» – і звідти походить слово «сірий». А якщо комусь тут
увижаються якісь инші слова – хай учить історичну граматику…

[23]
Вийшовши першу ручку на новому масиві, косар зазвичай не просто відгортає валок
трави на кошене, а виходить другу ручку навсупір першій, закосуючи траву в неї
– таким чином перша ручка виходить ніби подвійною. У Гуцульщині це називається
“косити в бабу”.

[24]
У Гуцульщині золототисячник називають зарькою.