Конец формы

Іван АНДРУСЯК

НЕМОЖЛИВОСТІ МОВИ

Вірші й переклади

Київ

Ярославів вал

2011

НЕМОЖЛИВОСТІ МОВИ

Вірші 2008 – 2010 рр.

НЕМОЖЛИВОСТІ МОВИ

цюрли-цінь

ціть-ціть

цвітьця

і знову:

ціть-ціть
ціть ціть-ціть

цюррр

і дзззззззззз – комаха

і далі:

ціть-ціть
ціть

цвітьця

якби ж то я їх бодай бачив

а то ні – лише комаху

та з комахою розмовляти не хочеться

бо що

ну що я скажу комасі?

самі подумайте…

.   .   .

не за тими снігами зійшли

слід-у-слід – але не за тими

вечір радісний мов дитина

притулився – і спопелив

то нічого – що вечір він

а ніч вона – то нічого

пливе по світлу тоненький човен

а мовби човгає – мовби тінь

отак можливо і ти колись

плаватимеш безупину:

тінь – вона – повернеться в глину

сніг – це він – і не помились…

.   .   .

грицики стрибають по дорозі

лузають вишневі кісточки

майже сумовиті майже босі

майже Божі нібито пташки

нібито не кісточкою з вишні

вигодуй крилатих дітлахів

нібито колись не так Всевишній

три хлібини розламать зумів

нібито ж не тільки політати

знаючи ДО КОГО ти летиш…

м’якуші солодкої – про свято

кісточки вишневої – з узвиш

а тоді в одвічній насторозі

пилом омиваючись гірким –

грицики стрибають по дорозі

лузають вишневі кісточки

.   .   .

фонетика тиші

Господня роса

і промінь що пише

крилом небеса

до чистого звуку

живого чуття

немовби за руку

приводить Дитя

до звуку з якого

помоляться Втрьох –

так з Бога Живого

рождається
Бог

ДВА ІСУСИ

Із циклу «Образи́»

У центрі – святий Миколай, ліворуч від нього –

дорослий Ісус, а праворуч – Богородиця

з маленьким Ісусиком на
руках.

Це старожитня волинська ікона,

яка зберігається нині в Житомирській картинній ґалереї

нарешті можна нічому не дивуватися

нарешті нарешті можна нічому
не дивуватися

зустрівши Їх чотирьох між них два Ісуси

один ще Дитина у Матері на руках

дивові не дивуються з дивом усе інакше

Менший проситься з рук біжить наперед хоч далеко й

не забігає Старший сміється Йому очима старшого брата

трохи уже сумними трішечки ледве-ледь

біжи сам Ісусику Ти знаєш
куди Ти знаєш

навіщо стільки тут дивовиж хочеться всі їх бачити

хочеться всі пригорнути бо дивові не дивуються

менший брате Ісусе пастушку підперезаний пояском

з ними святий Миколай він розкладає ватру

Мати сидить на колоді узявши лице в долоні

Старший Ісус назбирає хмизу а Менший Йому допоможе

нарешті нарешті нарешті можна нічому не дивуватися

КОЛИСКОВА ДЛЯ ІСУСА

Із циклу «Образи́»

У музеї гончарської родини Пошивайлів
ув Опішному

зберігається старожитня народна ікона: маленький Ісус

спить на хресті, над ним витає Голуб-Дух, а ще вище

Бог-Отець тримає руку на Земній кулі, омитій Христовою

кров’ю. Праворуч від Ісуса півень, а ліворуч – чаша.

тихо, тишо… тихо, ша…

хай ніхто не поспіша –

на хресті із кипарису

спить Незаймана Душа.

спи, Дитинко, – ще не час,

іще півні не кричать,

під оливковим хрестом ще

ані списа, ні меча.

лиш витає Голуб-Дух,

примічає кожен рух,

і холодний хрест із кедру

німо
горнеться до рук.

спи, Синочку, спи, Малий –

тіло до хреста тули…

з переповненої чаші

ні краплини не пролий –

доки з’являться з нічого

білий і червоний човен –

і на сині валуни

не піднімуться вони –

і з розплющених очей

сон терновий потече –

до плеча тобі торкнеться

і окутає плече…

на оливковій горі

тіні дибають малі –

то одна, то друга схожа

на зображення землі.

там зринають із нічого

білий і червоний човен –

і зникають в нікуди

сині місячні сліди.

тихо, тишо… тихо, ша…

усміхається душа…

чи тобі, а чи мені

усміхається вві сні…

ЦЕРКВА З ОЧЕРЕТУ

Ще на початку ХХ ст. на березі Ворскли,

в селі Куземині, була
церква, сплетена з очерету

я тебе не чую

церкво з
очерету

над зеленим криком

я не знаю де ти

над блакитним тремом

ворскли
вікової

я не бачу де ти

я не знаю хто я

десь ти вікувала

сплетена з тривкого

десь бобри і риби

поклонялись Богу

а між ними птиці

запахи і люди

церкво з
очерету

де тебе не буде

церкво
споришева

церкво
полинова

зі стебел і листя

із душі і крові

з голосу і крику

словом на сторожі

це ж яка велика

Твоя церква Боже!

у небесну ворсклу

у снагу і лету

ти колись вплелася

церкво з
очерету

літургія тиші

там звучить і нині

очеретом дише

Бог і Україна

наслухаю хто я

начуваю
де ти

ще колись посто́ю

в церкві з очерету

помолюсь і здмухну

свічечку із воску

та й ступну старенький

у небесну ворсклу

.   .   .

Ка́жут, шо у Си́готї
йи, ци де там, шьо продают

анти́пки у фльишка́х; а́ли то ніхто́ ни мо́же си
зва́жити

купова́ті, бо то тра́ба зріка́ти си Су́са Христа́

і Ма́тери Бо́жої.

Із леґенди, яку В.Гнатюк
записав 1912 року

в Розтоках – тих, що на правому березі Черемоша

оце базар – ні совість, ані страх,

а тільки торг, що не докаже й спорту.

чудний товар – антипки у пляшках...

купуйте чорта! ну ж, купуйте чорта!

домашнього – на будь-яку журу,

на всі потреби помічний і падкий.

кому який, звиняйте, по нутру –

того й беріть всього лиш за десятку.

купуйте, ґаздо – він зовсім ручний,

він вам забавить діти і худобу,

ще й дуже склі́дний –
тільки помани,

і вже він ваш зостанеться до гробу.

нікого нині й так не перейма

ніяка віра ані осторога!

ви не кремпуйтесь – совісті
нема,

купуйте чорта – як же вам без нього?

беріть плящину або, може, й
дві –

в сім’ї буває, знаєте, усяко...

як є яка жура на голові,

купуйте чорта – вам уже однако.

відкрийте пляшку – ось він, тільки ваш!

ви й так із ним днюєте і ночуєте!

ви й так усі забули «Отче наш»! –

купуйте чорта! чом ви не купуєте?

ви теж у пляшці – на саміськім
дні!

у вас ще більші роги є і ратиці!

чи то ви, люди, чесні – чи дурні,

що боїтесь до себе признаватися?

та це ж базар – ні совість, ані страх.

та ж тут ніхто не згадує про душу!

чудний товар – антипки у пляшках...

не ходовий – але продати мушу...

.   .   .

1.

без гайворонів

стелиться повітря

попри саміську землю

де-не-де

судомно оминаючи
дерева

немовби Той Хто має
тут

пройти

а може навіть має

пролетіти

сьогодні
притулятись до

дерев

чомусь не буде

а чому?

чому?!.

Конец формы

2.

порипує смерека –

прокинулась ачей

і кості розминає

ох і застоооялися за зиму

ох і стомииилися

кооості

чуєш сооойко

як мені соооолодко

ке

ккеее

Конец формы

3.

така волохата

аж дивно

така во

ло

ха

та

із першого проліска

мед

п’є

!

Конец формы

4.

туео

аль еї

лілое

дуже лілое

майже як еее

і хмарини між ними

бліді

аж прозорі

а може

скажу Йому все

ну чому б Йому

все

не сказати?!

5.

на гілках цього
дуба

гойдалась малою

гралася

моя бабуся

прихилюся спиною до
стовбура

чую

крізь дерево чую

з іншого боку

Хтось іще
прихилився

дихає

я й не посмів
запитати

Хто там

Конец формы

ПЕРЕТВОРЕННЯ

Пам’яті бабусі Марії

1.

пропишеш час, яким би він не збувся.

той, що не збувся, першим і пропишеш;

а далі той, що мусив би збуватись,

якби було чому –

то
синій час;

у ньому часом проблиски бувають

чи відсвіти, а часом навіть брижі:

гойднеться від країв до середини

холодна маса, вишкіриться чорним

і десь тобі затихне… десь в тобі.

чекай, чекай – розгладяться
вони ще,

ці мов мурашки по живому тілі,

які пекучим льодом пропікають,

катуючи – вони іще минуться;

та щось вони залишать по собі –

щось те, чого ні пусткою назвати

не можна, ані виповненням теж –

однаково його ти не назвеш

ніяким словом – слово ґудзувате,

воно уже не порятує нас,

як не прописуй – брижі невмолимі,

коли чорніє порожнистий час,

і ти із ним чорнієш… або з ними…

2.

отам ось місяць… ні, його не видко,

але він там – крізь хмари ледь зринає

тоненький відблиск, мерехтливий прозір, –

тому я знаю: місяць нині є,

і я ось є,

і є
ота смерека,

де зранку на саміському
вершечку

строката жовна всядеться й розкаже

мені усе, що сталося вночі:

утік-утік!

потоком-потоком!

лови-лови!

утік-утік!

звідки вона про це знатиме,

я й не здогадуюсь:

тепер-бо жовни нема

і нікого нема,

нікогісінько.

сам лише місячний промінь, –

один-єдиний пробився, –

тікає-тікає!

потоком-потоком!

Господи, невже я кинусь його ловити?

невже я… Господи!

.   .   .

ще я – повірите – не знав

як заспокоїти ці крила:

мені душа не говорила

навіщо видима вона –

хто мусить бачити її

(КОГО побачити він мусить?!) –

хто і коли поверне душу

до безневинних україн –

щоб заспокоїлась душа

і відігрілася душею –

…за те що я услід за нею

услід за нею поспішав…

ЛІЛІЯ

загоюй нас

колись-таки і ми

загоїмося

пальцями по лезу

видряпуючись в різні небеса

немов твоя запишнена краса

мовчанням недовипитим
належить

на ядрених настояна спиртах

загоюй нас, красо немилосердна –

пелюсткою тичинкою осердям

усотуй страх

немов ще доки квіткою була

ти знала все про наші горді рани

до них тулитись – істини не стане

хіба – тепла

хіба чогось про що не запитав

коли ширяв як ніж у
піднебессі

коли із леза скапували перші

краплини трав

коли за крок до вищої пітьми

вплітав тебе мов зірку у волосся

загоюй нас – колись таки і ми

загоїмося

.   .   .

усе отут – ні солодко ні близько

усе як є – хоч сутемінь
пряди

саме життя – тоненьке ніби плиска –

летить на воду – себто до води

осінньо
зблиснуть крила над потоком

примружиться під крилами вода

і далі мить – коротка ніби спокій –

у позасвіття плискою зліта

.   .   .

усе що статися повинно –

сохата яблуня в снігах

загусле небо мов повидло

усмоктаний у нього птах –

усе вже сталося

і нині

хіба що бережися сам

крізь шибу непритомно синю

дивитися на небеса

.   .   .

ці вірші, що давно вже не писалися,

такі тверді, немовби покрізь
них

саме життя сочилося – і сміх

весь застигав у неприступних залозах.

йому без сміху майже все одно –

давно пересміялося воно

і стало інше, бездоганно інше.

та що мені робити з цим – скажи, –

щоб якось обзивалися з душі

ці безнадійні, ці затвердлі вірші?..

.   .   .

тут сам лабу́з – а шу́льки не вродили

і шерехатий шал кукурудзи́ння

сухий мов кашель – встоїться на зиму

і з кождим вітром набирає
сили

і мовиться при тому лабузі́

про всі страхи́ про
запахи усі

про віру в листя що його струсила

чиясь рука або чиїсь думки –

в яких так само зачаїлась сила

як в шу́лькові ментро́жної руки

.   .   .

ні огудини ні огуди

вечір мокрий душа тісна

і verbлюди самі verbлюди

зазирають нам до вікна

в шибу дряпнуть мов ненароком

зашепочуть про те що ми

з кожним криком і з кожним кроком

теж стаємося verbлюдьми

і виходим до verb плакучих

до дрімучих і рятівних

щоби словом немилозвучним

обізватись бодай до них

і шукати собі причину

попід verbами не знайти

ні обставини ні людини

ані іншої самоти

у мовчання свої закони

хочеш вижити – не переч

перед verbами на припоні

голос радісний мов павич

огризається на огуду

по огудині не росте

і verbлюди самі verbлюди

зневажають його за те

і по мокрому чи сухому

де лиш никне душа тісна

повертаються нам додому

зазирають нам до вікна...

.   .   .

міси болото

міси болото

не знати звідки

ні хтозна доти

бодай хоч як там

і хоч би хто то

міси болото

міси болото

ліси і села

мохи й осоти

сади свободи

сліди скорботи

не з понеділка

не до суботи

міси болото

міси болото

топчися люто

як по газеті

чи ми ще люди

чи при кебеті

іще тутейші

вуйки достоту

це нам не перше

місиболото

це нам не кара

і не одчайна

місипокора

місимовчання

дрочиногами

заквашуйпотом

місиболото

місиболото

непересилуй

собісамому

місивасилю

несисолому

чогосьтасила

солонувата

місивасилю

глинаневата

себе умісиш

у цю скорботу

міси болото

мі си бо ло
то...

.   .   .

…а звідки ми вийшли –

ні слова про те –

бо звідти виходить звір

і нитку слідів

плете-не-плете

між наших колишніх нір

і міри нема з його вороття

коли вороття нема –

сорока рятує тобі життя

сорока ж і відніма

бо доки не йде –

і день не іде

і голову пустиш з рук

...а звідки ми вийшли

– ні звуку про те

бо тиша іде на звук

.   .   .

Хіба не дивно, що в 1894 р. в багатій

слободі Мерефі, в 30
верствах від Харкова,

волосний суд розбирав справу про бабу,

до котрої нібито літав змій.

М. Сумцов. Слобожане

змію мій великий і рапавий

нащо ти приходив без мети

без дороги подвигу і слави –

муж чи тать так ходить а не ти

скра́дливо нечутно полохливо

щоб ніхто не чув і не доніс

що немає на цім світі сліз

тонших і виразніших за диво

що ходили інші а не ти

і тому з озброєної хати

не вогнем зітхають змієнята

не вогнем одкашлюють рудим

що на стежці майже межовій

стануть ті хто мають вила й коси –

і дихнеш на світ – і стане осінь

і дихнеш на осінь – стане змій

.   .   .

як мало треба – лиш краплинку сонця

лише тоненьку крихітку тепла

для того щоб усе було собою

і щоби цей маленький павучок

тобі на граблі вистрибнув з-під листя

вдихнув на повні груди прілий запах

і здивувався: ось уже й весна!

і ось горішок – розімлів і репнув

а ось кропива зиркнула з-під прілі

та й усміхнулась – чи вона вже знає

що нині ти радієш навіть їй

і навіть павукові – адже він

хороший хлопець сонячна істотка

гарнюсінький – дмухну – ану ж бо друже

лети і смійся…

смійся
і лети…

НАКЛИКА́ННЯ ВЕСНИ

прийди

а прийди мені тихо-тихо

як дитина вночі приходить

сонно умоститься поруч

обійме золотим рученятком

щічки тепленькі рум’яні

мов надихані сонцем бруньки

прийди нечутно

як ласка з нори визирає

білим носиком спиває повітря

білі вушка наструнює

оком червоним

позначає свою присутність

прийди безоглядно

радісним горобцем

граком посумнілим

сойкою що в ліс повертається

соком у пальцях дерев

дятлом сонця чубатим

на гілці тонкого дощу

ласкою прийди ласкою

ранковою усмішкою дитини

котра й не пригадує

як уночі

до мами-тата придибала

ох, прийди

.   .   .

зими немає – просто навсніж сіється

дірява тиша біла і сумна

і снігурі між хмарами усілися

і відвернулись від мого вікна

вже ані вітру – лиш зітхає час

гойднувши хмару стомлену і сонну

й лапатий вечір майже безборонно

– зими немає – укриває нас

ми може з ними дивимось туди

де зі́йде
хтось надщерблений і білий

– зими немає – це лише сліди

яких ми полюбити не зуміли

нема її – повірите – нема

то не зима – то інше з нами сталося

позасівалось і порозросталося

і навсніж навсніж навсніж обійма

.   .   .

ще клапті снігу ген по берегах

приречені шукати час нічийний

і сухостій зі зрячими очима

їх від самих себе оберіга

та від сп’яніння першої бджоли

яка зустріла квітку первоцвіту

і від землі яку – ще не зігріту –

солдатики цілісіньку пройшли

усеньку землю – ген від потічка

і аж до снігу – так її багато –

попід торішнім листям кострубатим

по нетраві що мокра і гірка

вони солдати – доля в них така...

стій донечко! не затопчи солдата

.   .   .

весняні клопоти – велика насолода

згрібати листя витоптане снігом

гілок сухі окрушини

що впали

з дерев принишклих у морозні ночі

згрібати сни що довгими ночами

клубилися чорніли осідали

тобі у грудях цигарковим димом

просякнутим ядучою смолою

згрібати хмар румовище глевке –

хай на тендітну тишу сніготалі

своїм похмурим виглядом не тисне

а вже коли утомлений згребеш

і роззирнешся на свою роботу –

це прозирнули квіти чи зірки?!

.   .   .

сойки любляться і кричать

трохи солодко трохи жалібно

сонце зиркнуло з-за плеча –

злегка променями пожалило

може вигріє нас іще

може визолотивши тіні

зашаріється порудіє

і сховається за плече

і сполохані мов птахи

врозтіч кинуться білі промені

чи то сойками присоромлені

а чи золотом колихким

.   .   .

майже так само сьогодні весна приходила

майже так само пішла собі – як весна

якщо триматися стежки буде не так і холодно

якщо триматись за руки не така уже і

страшна буде тобі ця свобода: чи то передцвіттям

чи післяцвітом – хтозна:
віриш – не віриш – звірієш

доки така свобода тримається світу

спілкуватися віршем тривожно – у ньому

ніжність навіть у цьому – моєму – твоєму – нашому

рваному і сумному – навіть у цьому!

кажеш, весна приходила…

кажеш,
прикрасила…

забудь про це, друже.   збирайся.
ходімо

додому

.   .   .

а все тому що пташкою була

такою як мені перекортіло

коли пантруєш тіло – буде тіло

огорнуте халатиком крила

і доки палять сивий сухостій

і дим тоненько в’ється поміж гілля

тоді і ти постій у цьому тілі

ось тільки лиш злітати не посмій

бо все що нині випало з гнізда

покірно відкладеться в інші гнізда –

а те на що не здатна відповісти

уже тобі під крильце заліта

Конец формы

.   .   .

сама серцевина –

і
більше ні сніг

ні волоки ні тепло

не сповиватимуть рук твоїх

немовби усе – було

немовби навіялося з вітрів

насипалося зерна

я грів у долонях

подихом
грів

нехай крізь пальці зрина

сама серцевина

саме
єство

яке не поколе губ

на ли́ству лягай,
золота листво́ –

на ли́ствицю сю нагу

на білий керунок живих життів

на теплу печаль зерна

губами грів

не
губами грів

нехай на губах зрина

.   .   .

очима проталин

тонкими губами проталин

самими проталинами

синісінькими аж білими

скажи мені що весна

скажи що з повітря

вологі рибки злетіли

торкнулися сонця плавцями

бринять собі та й бринять

очима проталин

тонкими губами проталин

сонцем підталим

ловлю тобі рибок вологих

тремтливе аж біле

повітря тобі ловлю

а воно

бринить і бринить мені в пальцях

бринить і бринить

вологе й біле

повітря

ну ж бо

скажи що піймав

Катрусю

ну ж бо

…не кажи

.   .   .

сьогодні чотири дрозди прилетіли

але не співали чотири дрозди

лише для гніздечок місцину гляділи

та певно іще не хотіли знайти

це майже чудово – між нами дроздами –

іще політати над цими світами

іще притулитись щокою до сонця

іще походити по гілці босоніж

іще зачекати хай світ задроздиться

і пурхнуть до сонця за кожним дроздом

строкаті рум’янці тоненького листя

в якому нарешті сховаєш гніздо

Конец формы

.   .   .

не до того місяця – пішки

лиш би запитати – ачей

хай і на хвилиночку – трішки

він тобі пече – не пече

він тобі гойдає – колише

тишу що над вишні зійшла

жебонить з-над місяця тиша

та що вже на небі була

та що вирувала – і гріє

та що завмирала – і є

що рудими вишнями вмиє

золоте обличчя своє

усміхнеться трішечки – трішки

з листя синьоока роса

та й уся до місяця – пішки

почерез
нічні небеса

.   .   .

усе на світі – флокси на дощі

стікає мед рожевими губами

усе так само – ні – усе так само

як і на світі – флокси на дощі

рожевіє за краплею життя

і золотий димок наперед краплі

і заполоччю солодко й неквапно

рожевіє за краплею життя

і чорно-біла кішка шелестить

краплинами пелюстками травою

мед на губах і голос над губою

рожеву тишу облизнула мить

дощ жебонить сюркоче жебонить

сюркоче жебонить і знов сюркоче

стікає мед і затуляє очі

усе на світі облизнула мить

.   .   .

яке зозулясте небо!

яке подощів’я вітряне!

брижі й брижі на овиді

ось і птаха спіткнулася

ось і яйце загубила

.   .   .

і сливи і вишні і деякі інші історії

з синім відливом з червоним аж синім відливом –

все це сьогодні по двічі по тричі повторимо

перше ніж знову посходяться вишні і сливи

перше ніж знову – ніколи чи майже ніколи

перше ніж завше – навічно – вони не зійдуться

синім відливом земля осягає поволі

праведно-грішні історії перших приручень

тепло-зелена душа тепло-біла терниста

тепло-прив’яла на жовто-прив’ялому сонці

тіні під листям – і зорі і небо під листям

сині історії – інші… не завше… назовсім

.   .   .

які вони красиві – кавуни

щокасті
кавунці кавуненята

кавуники
кавунчики – вони

не втомлюються жити і лежати

і ніжитись

і не кажи про ніж

тут при ножі хіба що серце терпне

а він собі живе допоки репне

а щойно репне – слухайся і їж

ЧУФУТ-КАЛЕ. НАТУРАЛІЗМ

Віршеві Юрія Бедрика

«Чуфут-Кале. Романтизм»

отут жили печерні караїми

і певно їм печально тут жилось

червоний дощ із чорних суголось

нечувано приходив тут за ними

це просто скали – решту все здалось:

вітри безбожні безпритульні зими

мінливий світ скиталище
незриме

і час коли навідається хтось

навідуються тут лише вночі –

сюди доперти справжня кара Божа

яким Його ім’ям не наречи

і їх незмінно зупиня сторожа

і пригощає каменем чи може

не каменем а тільки абичим

.   .   .

іще кільканадцять
міст тримаються на фонтанах

іще кільканадцять
слів самі себе фонтанують

та щойно не стане
води мене і снігу не стане

визбируй їх тоді
сам ошую і одесную

виловлюй їх у траві
солоних і вайлуватих

в коров’ячому сліду
напоєних дощовинням

беззахисні ці міста
– як тільки приб’ються до хати

то так тобі вже й
тремтять мов Богові душу винні

скупаєш тоді усіх і
– в загорду та на пашу

ось київ який ребристий ось харків на
праву задню

накульгує ось донецьк не вивчений Отченашу –

парадні колись були
а нині бач безпорадні

ще вигодуєш ачей – котре по спині почухай

котрому й шерсть
підстрижи бо ж ондечки лізе в очі

а то напевно франківськ вимий йому за вухом

бо сам він не
дістає хіба що дуже захоче…

а вже коли
підростуть і будуть тебе любити

і будуть дивитися в
руки коли ти несеш їм пійло –

тоді відпускай по
одному – може котресь і житиме –

а мо’ вже й пізно

.   .   .

коли міста просякнуті корінням

тоді розчути їхню тиху мову

напрочуд легко – майже із очей

вона струмує дихає тремтить

це мова міст приречених любити

а не ламати те що вже зламалось –

безрадісне губате посполите

недостеменне
– а проте живе

рідню його – підважую й рідню

саме з собою – як вогонь з вогнем

як голос що спирається на голос

та тільки надто різні голоси

цікавляться – вкусив чи не вкусив –

немов у них мовчання відкололось

ЩЕ ПРО НЕМОЖЛИВОСТІ МОВИ

1.

тут забагато осені

вона всотується цією рікою

і якщо опустити долоні між її тепле прочитування

можна відчувати на дотик ледь тугуваті літери

або зачерпнути повну пригорщу їхнього звучання

але між пальцями

тонка вузлувата оселя

тріпоче немовби тішиться своїй безпечності

чи твоєму тонесенькому небові поміж губами

бо насправді кожен звук усе ще походить з небес

і в небові тане

лишаючи по собі тремтливу оселю водоповітря

розгойдану і тривку поміж пальцями

що залишається від нього

окрім невпевненого

невимушеного

згасаючого

тремтіння

хто порозсипав по узбіччях ці порожні бляшанки

із-під надійно законсервованих колись звуків

відчуваєш як гуснуть вони щоосені

як гасне їхнє безпричинне похлипування

зависнувши поміж небесами

зображаючи

однойменні мовчання

які

взаємознищуються

2.

поміж оберегами

списано зграйку імен

так що й не дочекати

хто із них кого вберігає

звірі на берегах

все ще приречені відганяти несвідущих

мова як суголось

мова як листя

мова як просторікуваті патли

колишнього неандертальця

відрізані й випущені за вітром

а раптом кудись приб’ються

все одно ж відростають нові

а вони накрили це простоволосе гніздо

і хоча тут звуків замало

і поєднувати їх безконечно не випадає

а все ж і вони

оберігають когось

досі

.   .   .

це була дивна
комаха

доволі велика

з довгим тоненьким
хоботом

гнучким і красивим

вона підлітала до
флокси

зависала в повітрі

устромляла хобот у
квіточку

швидко випивала
нектар

і ледь-ледь
посувалася до наступної

й синя із ночі
флокса

умить червоніла

я кидався до хати

хапав фотоапарат

але завжди не
встигав

– усі флокси
червоні

а моя комаха вже
відлетіла

я не знав як її
звати

звідки вона родом

хто її батьки і
друзі

заміжня вона чи ні

я годинами

висиджував з
фотоапаратом у флоксах

чатував усю ніч

ні на мить не
зімкнув очей

а коли забіг до
хати

щоби просто попити
води

– усі флокси
червоні

а моя комаха вже
відлетіла

я називав її слонокомахою

комахослоном

слоником з
крильцями

я залишав їй
краплинку меду

в горнятку з
квіточкою

але до нього липли

самі лише оси

тепер знову сиджу

знову чатую

а флокси вже
відцвітають

скапує тихо

перше листя з
горіха

майже коричневе

з трішечки синім
відливом

ось забіжу до хати

щоби просто
напитись води

– а тут всі дерева
червоні

й моя комаха вже
відлетіла

.   .   .

зима, що підійшла
впритул до наших витворів –

до диму з димаря і
димаря із диму –

обвітрює лице – собі
лице обвітрює –

і схожою стає –
здається – на людину

а ми собі самі – і
гріємось – і все,

що у печі кипить і
вариться і булькає –

усе це ми самі
– розтали і розбурхали –

і дим його несе… несе… несе… несе…

Конец формы

.   .   .

понад ставом сонне літо
стало

палить так що всидіти не смій

ніби нас багато а не мало

на землі задихано рудій

ніби ми прийшли сюди не жити

а хіба лежати у траві

доки небо – синє, соковите –

нам усе про себе розповість

доки горда як вишнева раса

птаха сонця скаже що вона

вдосталь позмагалася із часом –

тож нарешті поклює зерна

ДЕРЕВА

(Із циклу)

ВІЛЬХА

своїм усміхненим дуплом

своїм гіллям необережним

ти відступаєш від обмежень

остерігаючи тепло

хай може білка або шпак

або яка дрібна пташина –

та тільки тим що не просила

ти інший вималюєш знак

терпкий – із крику і крила

що над усі крикливі крила

найголосніше – щоб любила

але нелюблена була

щоби манила зоддаля

але не підпускала близько

і щоб тоненьким сивим блиском

ятріла
довкруги земля

отак вільхуй собі і жди

не тих кого любила ти

а тих що мовчки не любила

лиш позирала з висоти

на річку на чужі світи

на шишечки яким несила

до справжніх шишок дорости…

і тільки крила… крила… крила…

їх тінь накрила… відпусти

ГОРІХ

я так люблю цю пряну насолоду

з якої починається життя

зав’язується в кульчиках
зелених

коли ще листя ледве розікрившись

відразу одзивається червоним

немов призахідним омите сонцем

і ці гілки немовби порожнисті

(так видається) ця гладенька шкіра

попід якою вени не пульсують

та все ж невидиму прозору кров

кожнісінькому зав’язку доносять

кожніський
визеленюють листок

так мускусно і в’яжеться
життя

олійно
так вибілюється гусне

вимислює у досконалість звивин

у тріпотливе завмирання мозку

захищене півкулями двома

що думають усі вони – усі! –

тоді коли їх осінню обвіє

коли на листі прожилки проступлять

немов налиті втомленою кров’ю?

які химери образи які

в цих сотнях звивин мусять народитись

перш ніж ослабне тепла пуповина

й на жовту землю упаде горіх?

ОСИКА

що від них чекати від усіх –

може й добрих

може
і красивих –

дереву яке не має сили

ні втекти ні відштовхнути їх

а до того ж знати що живеш

і чекати кожної хвилини

птаха хмари засухи людини…

зрештою і янгола –

авжеж

страшно світе – страшно при
тобі –

на тобі – в тобі перебувати…

ці листочки – ніби немовлята

навіть крик їм липне на губі

навіть крик не вирветься німий

з холоду з якого ти почався

дерево не розбирає часу

крім зими і літа і зими

й літа… літа…

скільки
того світа

скільки тих недоспаних страхів

переносить перший-ліпший спів

птах людина янгол або вітер

жити страшно…

жити
і тремтіти

за усіх хто не перетремтів

СОСНА

меду твого смолистого

світлої гіркоти

краплю б мені обмислити

краплю – спостерегти

доки наллється шишками

тиша невікова

доки душа визискує

істини і слова

доки з тонкою глицею

вітер позаграє

зябликами висвистує

сонне ім’я твоє

і золотою білкою

зникне поза дуплом

ніби смолою білою

літепло не текло

хай тоді сонце вистоїть

в небі за нас усіх

хай золотою шишкою

зиркає з-над лісів

меду хай непочатого

висотає тонку

крапельку – на вуста тобі

крапельку – на щоку…

ВЕРБА

вузлувата душа

не знаходить причини

відчувати себе

вузлуватішою від інших

таких же старих

над такою ж водою

і листя її видовжується

і корінь її гірчить

і не знає душа

на кого їй покладатися

на землю

в яку переходить все суще

а чи на воду

за якою все суще спливає

і сумно душі

і дивно

і в хвилях вона

відображається

ЯБЛУНЯ

дерево Боже вміє тримати біль на долонях

дерево Боже вміє тримати на плечах біль

злегка лише розминає м’язи повільним рухом

і тоді здається що вітер повіяв здається що вітер

доки вони ще маленькі можна й помріяти

можна послухати птаха виколисуючи їх зі цвіту

гойда-люлі
малюлі мої віть-тьох-тьох гойда-лю

хай вам здається що вітер повіяв здається що вітер

а потім уже не до птаха і не до сну

такі вони пустотливі годі за всіма встежити

ось іще на однім червоточина і воно розтискає долоньку

і здається йому що це вітер повіяв здається що вітер

тоді наливаються криком долоні плечі вуста

в міру того як щоки у решти наливаються сміхом і соком

і дерево стає Божим як біль і Божим як мама

чутно лише як вітер повіяв здається то вітер

ЖИТТЯ ПТАХІВ

Майже вільні сонети

ЗЯБЛИК

оце вже й дощ минувся круглолиций

і кирпоносий – нібито й не дощ

а так собі – маленьке дощеня

попустувало й шугонуло в хмарку

аж ген за ним іде сердитий тато

бурчить і дметься: ну стривай синочку

ось вивільню я зараз ременяку

по босих п’ятках блисну навздогін

а далі хмарка-мама: угамуйся

нехай дитя побіга по калюжах

солодше буде спати уночі

тоді вже й зяблик визирне зі сховку

і задерикувату скоромовку

зацвірінькоче: ось і по дощі

СОЙКА

я буду птахом – ти ж зостанься птахом

з четвірка звуків витворивши мову

яка усім подобатись не мусить

а буде просто мова – просто інша

і будемо ми іншими птахами

перелітати з хижого на хиже

пручаючись безмовному повітрю

яке не знає що воно живе

яке не знає що злітати важко

так само як в четвірко хриплих звуків

укласти все що рветься із-під крил

що скаже хтось: яка красива пташка

але в яких немилозвучних муках

її слова вертаються у пил

ДЯТЕЛ

хто стукає – тому не докоряють

він знає що́ засвідчити
повинен

яку раптову невимовну звістку

однакову для всіх на світі мов

він просто має право не сказати –

найважче найсумнівніше із прав –

утримати в собі свої знання

і тільки стуком виливати душу

бо в тій пустелі із якої вість

час витікає так нестямно гулко

що жодну комашню не промине

та тільки хто пташині оповість

про сонце що подібне до ярмулки

таке ж червоне і таке ж сумне

ЛЕЛЕКА

Дочці Лізі – на «замирення»

з однойменним віршем Василя Голобородька

це дуже повагом – і дуже чорно-біле

осмислення усього що збулося

тому що не могло ніяк позбутись

своїх найголовніших почуттів

тому воно повторюється вічно

за білим чорне і за чорним біле

в по білім білій вишитій сорочці

в свитині що наопаш – чорній-чорній

ой леле! це ж насправді! це воно –

життя лелек з якими заодно

вже не вітри не вигони – а душі

що мусять підійматися з боліт

у цей пекучий чорно-білий світ –

як почуття – караються – а мусять

ТРАВ’ЯНКА

несолодко гніздитись на кургані

хтось надійде – і мусить тоді тато

виманювати і відволікати

допоки мама береже гніздо

а далі добре – ось тобі пшениця

і соняшник і тиша і краса

і вже душа немов у небесах

на цім кургані солодко гніздиться

лише б не нагодилась татарва

не град не жид не лях і не москва

не засуха – всього було б по вінця

і час би тік спроквола крадькома

і ще була б далека та зима…

для доброї трав’янки – українця

ГОРИХВІСТКА

цих сіл уже немає – час тугий

укрив їх невидющим шаром болю

твердим як наст холодним і сипучим

як потерть що її лишила шашіль

там мешкають самотні павуки

вони крізь дах проломлений вітрами

за місяцем вночі спостерігають

і доплітають павутину хмар

аж доки птаха чорна як невістка

змахне хвостом червоним аж гарячим

і крикне спересердя: горимо!

тоді зійде на небо горихвістка

і засміється може чи заплаче

не знаю – ми від неї втечемо

ПЛИСКА

це дуже близько – там де всі живі

де навіть час не вказує причини

присутності – повіривши у те

що він тут справді бажаний не-гість

я дивовижну плиску там зустрів

не білу і не жовту – а тремку

із голубими ясними очима

із поглядом вечірньої води

вона сказала що боятись гріх

що нас вона нітрішки не боїться

лиш послідовно відміряє вічність

щоб ми не забували ні на мить

що час біжить біжить біжить біжить

а ми йому давно не перші стрічні

ПОВЗИК

світ починається з ялини

і в сад веде зеленоокий

де яблука підперши щоки

сміються: нумо, дотягнись!

я там загоюю провини

і заколисую неспокій –

але зачувши мої кроки

птахи ховаються увись

куди ви?! я ж не ворог вам!

дещицю не сліпої сили –

любові тихої віддам

вони ж, спинаючись на крила:

тобі ми повзика лишили

навіщо – здогадайся сам…

__________________________

МОВА НЕМОЖЛИВОСТІ

Переклади

Томас Стернз ЕЛІОТ

ПОРОЖНІ ЛЮДИ*

Міста Куртц – він мертвий

Копійчину старому Ґаю

I

Ми порожні люди

Ми солом’яні люди

Вчимося разом

Соломою думати. –
Дармо!

Голоси наші сохнуть,
коли

Ми шепочемо разом

Безглуздо і мляво

Як вітер у сухостої

Або як пацючі лапи

По шклу наших висохлих винниць

Образ безформенний, тінь обербарвлена,

Паралізована сила,
жест без руху

Ви, прикипівши
зором

До іншого Царства
смерті,

Згадайте нас –
поміж іншим –

Не як відчайдухів
останніх

Ми тільки порожні
люди

Солом’яні люди

II

Очі які я боюся
зустріти навіть у сні

Навіть у сонному
Царстві смерті

Тут не являються:

Тут де очі це

Промені сонця на
виламаній колоні

Де гойдається
дерево

Де голоси

Відлунюють на вітрі

Відданіше й урочистіше

Від гаснучої зорі

Я не хочу туди

До сонного Царства
смерті

Я хочу ще поносити

Маску свого
лахміття

Щуряче пальто,
воронячу шкіру на

Хрестовині серед
поля

Вклоняючися за вітром

Ні, я не хочу –

Тільки б
урешті-решт не зустріти

У сонному Царстві
смерті

III

Ця земля мертва

Ця земля кактусів

Камінних бовванів

Зведених поглинати

Благання мерців

Під гаснучою зорею.

Чи є щось подібне

В іншому Царстві
смерті

Що самé прокидається

Тоді коли ми

Мліємо від ніжності

Заціловуючи в молитві

Виламане каміння

IV

Очей тут немає

Ні, очей тут немає

У цій видо́лині гаснучих зір

У цій порожній видолині

Серед виламків наших утрачених царств.

У цім
найостаннішому місці зустрічі

Ми зберемося разом

Зберемося мовчки

Наперед ріки
розбухлої

Сліпці, доки

Вернуться очі

Як вічна зоря

Стопелюсна троянда

Присмеркового
Царства смерті

Єдина надія

Нікчемних людей.

V

А потанцюймо довкола кактуса

Кола кактуса
кола кактуса

Потанцюймо
довкола кактуса

О п’ятій ранку

Між ідеєю

І втіленням

Між помислом

І дією

Падає Тінь

Царство Твоє

Між задумом

І творінням

Між почуттям

І взаємністю

Падає Тінь

Життя таке довге

Між бажанням

І спазмом

Між можливим

І дійсним

Між загальним

І власним

Падає Тінь

Царство Твоє

Царство

Життя таке

Царство Твоє

Саме так закінчиться
світ

Саме так
закінчиться світ

Саме так
закінчиться світ

Не вибухом а
схлипом

едвард естлін
каммінґс

.   .   .

тО пОвня крізь містО

пОвня навпО

шепки майже безгучнО

навдОтик

хтО прекрасна хтО

плине

знОв самОтОю між

вимрію

ЗНоВУ ПоВНЯ КРІЗЬ МІСТ

о ПоВІЛЬ

Но ПРоРоСТАЮЧИ

Й ДУХ

.   .   .

ось

о

дн

а

сніжинка

(т

ан

цю

юч

и)

на гріб

л

ягл

а

ось

оДА

o

ці солодкаві стариґани

що кермують світом (і мною і

вами якщо нам

байдуже)

О,

ці пишні безглузді доброзичливці

– він і вона –

ліплені з воску

мертві ідеї (о

квінтильйони неймовірних

кульгавих побожних беззубих

які-завжди-пхають-свого-

носа-в-чужі-справи

двоногих) О

метушня

люб’язних нікудишніх лисих

йо

лопів

.   .   .

може бог

це дитя-

ча рука) дбайливо

приве-

де

до тебе й до

мене (без жодного

примусу)

тоншає невагомішає

світ

у якому ми

тільки діри

крізь які крилаті демони утікатимуть якщо

нічого (може вони й не

погодяться) не станеться (так пла-

вн-

о

.   .   .

моя улюблена старенька тощо

тітка люсі підчас останньої

війни достеменно знала і

якомога докладніше розповідала

кожному за що ми

боремося,

моя сестра

ізабель в’язала сотні

(і

сотні) шкарпеток

протиблошиних сорочок теплих навушників

тощо рукавиць тощо, моя

мама сподівалася що

я загину тощо

мужньо ясна річ мій тато до

хрипоти твердив про те яка це велика

честь і якби він

міг а тим часом власне

я тощо зарився в

брудному окопі то

що

(мріючи,

то

що, про

твою усмішку

очі коліна і твої ТОЩО)

.   .   .

со(мов)лод

ко

та(у)к

ти(тро

я)за(н

ді)

сну(бджола)ла

.   .   .

к-р-е-с-ь-и-б-и-т-у-н-н-ц-о-к

хто

ц)е г(ля н)ь

усеближ

ННСИБОЦЬКЕТУКИР

чейбл(и-

жЧе):с

тр

!и:

Б
а

(є

дОнАс                              .бНуКиСоЕкЬиРцНт)

с

(с)трумка(та)сюрча(є)нням

,коник-стрибунець;

.   .   .

такийсолодки

й

дощце

й

і

дроз

дамін

ливи

й

г

ол

о

с

.   .   .

т

ак

пла

вно

зни

каю

ть го

ри нем

ов зат

ихають

солодкі дзв

они але

будеш т

и і буд

у я і буд

е ?? то

ж н

ум ц

ілув

ат

ис

я

Гарольд ПІНТЕР

ПРИВИД

На горлі пальці чув м’які –

Здавалось, душить хтось мене.

Чув губи млосні і тверді –

Здалось, цілує хтось мене.

Кістки життя мого аж тріскали,

Я ж в очі зазирнув мигцем

Здивовано – його лице

Таке ж солодке і зловіще.

Він не сміявся і не плакав –

Широкі очі, шкіра біла.

Я не сміявся і не плакав –

Лише щоки його торкнувся.

ПРОГНОЗ ПОГОДИ

День почнеться захмарено

Й доволі прохолодно,

Але згодом

Визирне сонце

І до полудня стане сухо і тепло.

Місяць увечері

Буде доволі яскравим,

А ще, слід додати,

Посвіжіє од вітру.

Утім, він затихне до півночі

Й більше нічого не станеться.

Це останній прогноз погоди.

Анджей БУРСА

ПРОВІНЦІЙНИЙ АКТОР

Шекспір промерзлий хлепче зупу

Нутро голодне задобря

Жувати – це велика штука

Відволіка
від цвинтаря

У грі театр і цвинтар квити

Як рада їм велить міська

Як добре ложку надщербити

Об дно тарілки чи горшка

Отож Шекспір масної кашки

Вживає скільки може вжить

Об стіну шинку спер він маску

Вона ж звалилася умить

СОБІ САМОМУ, ПОМЕРЛОМУ

Коли настав мені а́мінь

Я тихо сказав дружині

Вибач кохана

Відійду на хвилину

На Крупнічу мій привид

До колєжанки забіг на хвилю

Я мертвий… це вам не шкідливо

Та мертвоту приховать несила

Друзі мене обсіли

Живі з цигарками як завше

Питали ти вмер Андрійку

Це нічого аби не зламався

Вулицями що світ мій сковували

Ходив я тихий і охололий

На вокзал і почерез колії

Де живим привидом наблукався доволі

Нудний це шлях де порожня й тужна

Молодість моя бездарно загублена

В серце живе ударом ножа

Ударом кастета в губи

ОСІНЬ

У золотому парку пес мохнатий

Між листя білки і горіхи в сховах

Дружинонько ти маєш розказати

Про срібні сурми що сурмлять в дібровах

Кінці з кінцями жовтень зв’яже конче

А куртка не сховає від біди

Тож я собі сиджу під Новим Слончем

І жовте пиво п’ю собі в кредит

Отак ось і проп’ю уже останнє

Лиш вітер у вікно жбурне листка

А ти розповідай мені кохана

Про те чому сумує шваб-шинкар

Зима на возі їде у кожусі

І голкою нам пальта підшива

А вечорами на вогонь дивлюся

Червона грива в нього як жива

ЗАГАДКА

5 капелюхів

2 білих і 3 чорних

3 з них ви вдягнули утрьох у темній кімнаті

А тепер відгадайте

який капелюх у кожного з вас на голові

маєте 15 хвилин

зосередьтеся

не нервуйте

від правильної відповіді залежить ваше життя

У БАРІ

Спершу він видався мені нецікавим

я навіть не завважив

як він щось шепнув офіціанту

але за хвилину вже наминав

повну тарілку кнопок

хрумкотів ними не ранячи ясен

а тоді поламав пальцями стального ключа

і закінчив ним трапезу

оце мужик подумав я

оце мужик

Чеслав МІЛОШ

ЗІЗНАННЯ

Мій Господи, я любив полуничний джем

І темнавий солод жіночого тіла.

Любив холодну горілку й оселедці в олії,

А ще запахи: цинамону й гвоздики.

То який із мене пророк? Чого б це дух

Мав зійти на такого? Бо ж скільки інших,

Вибраних справедливо, вартих довіри.

А хто мені віритиме? Адже бачили,

Як западаю на їдло, висушую келих,

Як лакомо зиркаю на шию
кельнерки.

Я не ідеальний, і свідомий цього. Прагнучи величі,

Вміючи розпізнавати її навіть здалеку,

Я все ж не провидець, я знаю,

Що залишається для менших, таких як я:

Фестини
коротких надій, бундючні збіговиська,

Турніри горбунів, література.

ПОРТРЕТ ІЗ КОТОМ

Маленька дівчинка розглядає в книжці малюнок –

Кота, вдягнутого в зелене, з пухнастою манишкою.

Її вуста яскраво червоні, привідкриті
в милому подивуванні.

Це 1910 або 1912 рік, картина не датована.

Її намалювала Марджорі С.
Марфі, американка,

1888 року народження, майже як моя мати.

Дивлюсь на картину в містечку Ґріннел
у штаті Айова –

Наприкінці століття. Де тепер той кіт із манишкою?

Де дівчинка? Чи зустрічав я її колись,

Таку собі нарум’янену мумію, що стукотить паличкою?

Але обличчя: кирпатий носик, кругленькі щічки, –

Так вражає мене, ніби це те ж обличчя,

Яке серед ночі, прокинувшись, бачив на подушці поруч.

Кота немає, лишень у книжці, а книжка – на картині.

Дівчинки немає, хоча вона тут, переді мною.

Ніколи не втрачена. Справжня наша зустріч

У лоні дитинства: подив, що зветься коханням.

І мрії про дотик, і кіт у манишці.

ВОНИ

Феміністкам

Наймення їхні з пам’яті зітруться.

Латальниці
подертих светрів, опікунки

Шкарпеток і кальсонів, куховарки

Смачних і легких страв, корисних для його здоров’я,

Прасувальниці комірця його вечірньої сорочки,

Полюбовниці, наложниці, коханки.

Спокусниці, господині, дружини,

Терпенні
до всяких ідей.

Плани змінити світ, віра в геніальність,

Виношування невідомої йому таємниці.

Усміхаються, заварюють чай,

Ідуть до вікна, поливають квіти.

ДЕНЬ СОТВОРЕННЯ

Але ж воно насправді не так і важко.

Господь сотворив світ. А як давно це сталося?

Недавно. Нині вранці. Заледве годину тому.

Адже квіти розкриваються, щойно викінчені.

Віслава ШИМБОРСЬКА

ВСЯК ВИПАДОК

Статися могло.

Статися мусило.

Сталось раніше. Пізніше.

Ближче. Дальше.

Сталося не з тобою.

Уцілів, бо був першим.

Уцілів, бо був останнім.

Бо сам. Бо люди.

Бо зліва. Бо справа.

Бо падав дощ. Бо падала тінь.

Бо стояла сонячна погода.

На щастя, був там ліс.

На щастя, не було дерев.

На щастя, шина, гак, балка, гальмо,

фрамуґа,
закрут, міліметр, секунда.

На щастя, бритва сковзнула по воді.

Обіч, оскільки, одначе, помимо.

А що б то було, якби не рука, нога,

за крок, на волос

від збігу обставин.

Ти є? Просто з уцілілої ще хвилі?

Сіть була одноока, і ти крізь те око?

Не можу надивуватись, не намовчуся з того.

Послухай,

як мені швидко б’ється твоє серце.

РАДІСТЬ ПИСАННЯ

Куди біжить ця написана сарна крізь написаний ліс?

Може, напитися з написаної води,

яка писок її відобразить, неначе калька?

Чого піднімає голову, що наслухає?

На позичені в правди чотири ніжки сперта,

під моїми пальцями вухом стриже.

Тиша – це слово також шелестить по паперу

і прогортає

спороджені словом “ліс” галузки.

Є в краплині чорнила велика спромога

мисливців із примруженим оком,

готових збігти стрімким пагорбом униз,

оточити сарну, налаштуватися до пострілу.

Забувають, що це не життя.

Інші, чорні на білім, тут панують закони.

Мить триватиме стільки, скільки захочу,

скільки дозволю їй ділитися на малі вічності,

повні затриманих на льоту куль.

Ніколи, якщо накажу, не стануться тут нічого.

Без моєї волі навіть листок не впаде,

ані стебло не прогнеться під крапкою копитця.

Це ж бо такий світ,

який від волі судьби не залежить?

Час, який в’яже ланцюгами знаків?

Існування з моєї волі безконечне?

Радість писання.

Можливість творення.

Помста руки смертної.

Міхась СКОБЛА

БАЛАДА ПРО СТАЙНЮ

Сказав комісар: “Не потрібен храм,

ось-ось комунізм настане.

Ми будемо в храмах тримати крам,

а в цьому хай буде стайня!”

Сказав – і забігав робучий
люд,

розбили вівтар, ікони.

І замість Христа на стіні – хомут,

а згодом пригнали й коней.

А конюх ходив межи них, як дяк.

Упорався він прекрасно:

усіх розмістили неабияк –

у кожного були ясла.

А конюх був пролетарський, наш...

Ворота зранку рипіли –

він коням у ризах носив фураж

і напував їх з купелі.

А іноді конюх у яслах спав,

видихуючи слив’янку.

Вівса під бік з мішків назсипав
–

і маєш барліг до ранку.

Гріє горілка – не взяти зимі.

Та тільки одної ночі

прочумився
конюх і – Боже мій! –

на лоб аж полізли очі –

чи мало плуга і борозни?

(чи я в сатани в полоні?) –

перед розламані образи

стають на коліна коні?!

І конюх заповз під порожній віз,

немов утікав од згуби.

Чи сп’яну примарилося – дивись! –

великі очі у них – од сліз,

і шепіт рветься крізь зуби.

Моляться коні? Хто дозволяв?

Де? У якім законі?

І конюх звично батіг підняв.

І встали з колін коні.

Немов ошаліли усі гуртом,

і відали, що робили,

і плакав конюх, і копитом

був відкинутий під драбини.

Він гриз, побілілий, як полотно,

іржаві залізні бруси.

З-за хмар, наче повня, дививсь у вікно

світлий образ Ісуса.

РЕКВІЄМ КНИЖЦІ ДРУГА

Едуарду Акуліну

Не в кострище, що посеред сонму

площі інквізитор розклада,

не в середньовічний тридцять сьомий,

не в спецхран, де пил би
осідав,

не у саван, в білу скатертину

огорнули – змовкни і лежи...

Книгу кинули на ґільйотину

під сліпі нагострені ножі.

Безборонний
і тендітний вірш –

під
ніж.

Край,
де дощ гуляє босоніж, –

під
ніж.

Сож
зеленоокий, Бесядь теж –

під
ніж.

Місяцю,
безсоння не тривож...

Під
ніж.

Не свята, а поминки понурі

у поета. Що є слово звиш?

Сорок кілограм макулатури,

де гніздо зів’є рудава миша.

А святкує яничар поганий,

що, немов півмісяці, узяв

й над батьківським словом ятагани

у руці безпам’ятній підняв.

Зради
вуж під серце не заліз –

під
ніж.

Не
дзвенить у тайстрі юдин гріш –

під
ніж.

Служиш
Білорусі? Ось тобі ж!

Під
ніж!

Порубали
вздовж і впереміш –

у
кіш.

Небо опритомніє, заплаче,

паволок дощу не розірвеш.

При диявольській січкарні скаче,

наче півень, безголовий вірш.

Осип МАНДЕЛЬШТАМ

.   .   .

Безсоння. І Гомер. І тужава вітрил.

Я список їх човнів зчитав до середини.

Сей шерег видовгий, сей
потяг журавлиний,

Що над Елладою колись-то переплив.

Як журавлиний клин у дальні рубежі, –

На головах царів ся піна вдохновенна,
–

Куди ви пливете? Якби ж то не Єлена,

Пощо та Троя вам, ахейськії
мужі?

І море, і Гомер – усе живе любов’ю.

Кого ж послухаюсь? І ось Гомер мовчить,

І моря чорнота зміїться і шумить,

І гул її тяжкий уже ув узголов’ю.

ДОМБІ Й СИН

Коли, пронизливу до свисту,

Ангельську мову чую – вмить

Я бачу Олівера Твіста,

Що за конторкою сидить.

У Чарльза Дікенза спитайте,

Що в Лондоні було тоді;

Контора Домбі, Сіті, Тавер

І Темзи жовтої гладінь…

Дощі і сльози. Там білявий

І ніжний хлопчик – Домбі
син.

Веселих клерків жарти славні

Не розуміє тільки він.

Поламані стільці в конторі,

Тут шилінґам і пенсам лік;

Неначе ошалілі бджоли,

Рояться цифри цілий рік.

І адвокатів люте жало

Працює в тютюновій млі –

І вже, немов старе мочало,

Банкрот зависнув у петлі.

На боці ворога закони:

Вже помочі йому нема!

І вже клітчасті панталони

Дочка в риданнях обійма…

Борис ПАСТЕРНАК

ЗИМОВА НІЧ

Мело, мело по всій землі

Сніги предвічні.

Горіла свічка на столі,

Горіла свічка.

Як влітку на вогонь текла

Мушва роями,

Пооблипала біла мла

Віконні рами.

Ліпила віхола на шклі

Кружальця й стрічки.

Горіла свічка на столі,

Горіла свічка.

На ошелешеній стіні

Тремтіли тіні:

Сплетіння рук, сплетіння ніг,

Судьби сплетіння.

І м’яко стукнулись об діл

Тонкі підбори,

І віск сльозами золотив

Шиття прозоре.

І все тонуло в сніжній млі,

У сивій січі.

Горіла свічка на столі,

Горіла свічка.

На свічку дихала імла,

І жар спокуси,

Неначе янгол, два крила

Сплітати мусив.

Весь місяць хуга по землі

Плела волічку –

Горіла свічка на столі,

Горіла свічка.

Григорій СКОВОРОДА

Із «САДУ БОЖЕСТВЕННИХ ПІСЕНЬ»

ПІСНЯ 3

Весна любая прийшла! Зима лютая пройшла!

Уже сади розцвіли і солов’їв навели.

Ах, печале, геть звідсіль!
Не спотворюй красних сіл.

Біжи собі в болота, в підземнії
ворота!

В пекло вернешся назад! Не для себе рай і сад.

Душа моя процвіла і радостей навела.

Той щаслив і без утіх, хто здолав смертельний гріх.

Душа його – Божий град, душа його – Божий сад.

Буде завше він цвісти і даватиме плоди,

Навесні ж усе цвіте й ні листочка не впаде…

О, мій Боже, Ти – мій град! О, мій Боже, Ти – мій сад!

Цнота зладиться цвісти, любов і мир – то плоди.

А душа моя – верба, біля неї Ти – вода.

Питай мене в сій воді, утіши
мене в біді.

Я нічого не боюсь, лиш одних гріхів страшусь.

Здолай в мені кожен гріх: се ключ радостей моїх.

ПІСНЯ 10

Кожній громаді звичай і права;

Кожна інакше велить голова;

В кожному серці любов інша є,

Кожному горлу смакує своє,

А мене думка одна перейма,

Думка єдина не сходить з ума.

Гнеться за чин перед паном Петро,

Федька-торгаш обрахує за трьох.

Хтось вибудовує дім дорогий,

Інших, як нендза, обсіли
борги.

А мене думка одна перейма,

Думка єдина не сходить з ума.

Землі захланно купує один,

Інший розводить заморських тварин.

Треті муштрують мисливських собак,

В домі четвертих щоденна гульба, –

А мене думка одна перейма,

Думка єдина не сходить з ума.

Сам собі пише юриста права,

Диспут – студенту тріщить голова.

Інших Венерин амур здоганя,

Кожного власна хвилює дурня, –

А мене думка одна перейма,

Як би мені вмерти не без ума.

Смерте страшна, замашная
косо!

В тебе буває і царський призов,

Ти не глядиш, де мужик, а де цар, –

Все жереш так, як солому пожар.

Хто ж не зважа на твою
гостру сталь?

Той, чия совість, як чистий кришталь…

ПІСНЯ 24

Супокою наш небесний! Де почезнув ти ураз?

Всім ти любий, всім чудесний, врізнопуть
розсипав нас.

За тобою ген вітрила в здаленілих
кораблях,

Щоб могли тебе сі крила вбачить по чужих краях.

За тобою марширують, нищать, садять на коли,

Безупину
бомбардують, – чи досягнуть хоч коли?

По будинках крешуть війни то великі, то малі,

А хатини більш спокійні, якщо хліб є на столі.

Ах, нічого вже не миле, – з цим всі радощі забув!

Мислі в головах засіли, спокушаючи на бунт!

Загнуздаймо дух неситий! Віку довгого катма!

Край наш буде знаменитий? – а людина ж та сама.

Всюди ся печаль витає, по землі й воді їй путь,

Швидше блискавки ціляє і знаходить, де не будь.

Радість Бог волів творити, не тікаймо ж до скорбот,

Досить червам нас трубити, чаша є на кожен рот.

Славні, приміром, герої – й ті були побиті впень.

Хто задовго жив в спокої, той на старості стражден.

Бог утішив вас ґрунтами, дар не вічний поготів,

А мій жереб – з жебраками, та Бог мудрості вділив.

Стефан ЯВОРСЬКИЙ

.   .   .

Нині дзюркотливі Касталу
потоки –

Кришталевим ґлянцем
струменять фонтани,

Нині мармурових ваших скель опоки

Флорою рясною зір милують рано.

Все це янгол горній аж до
хмар здіймає,

З вашої із ласки в Геліконі держить…

В Роксоланські землі
відпустіть, благаю –

До ясного блиску вашого кортежу.

.   .   .

Слава бачиться, неначе багато убрана,

Але скута золотими ланцюгами Пані.

На її барвистих шатах розмаїті взори,

Що розшила їх, напевно, квітородна
Флора.

Тут нарциси й розмарини, лілії й тюльпани,

Адже вдячністю рожденні шати
ці духмяні.

Ані навіть Аріядна в
критськім Лабіринті

Зроду-віку не стрічала таких ґіацинтів,

Що постали під ту пору на розквітлих шатах

Й навіть Арґуса-стоока могли
вчарувати.

Тож, напевно, є та пані красною Весною,

Чи Помоною, чи навіть Флорою
самою.

Із убранства її знаю, що це вдячність щира,

Яку, власне, д о б р о ч е с н і с т ь Твоя
спричинила.

.   .   .

Де ти, славо стоголоса? У якому краї?

На Морфеєвому лоні все ще
спочиваєш?

Як Менандра й Еврипіда різноткані рими,

Так і ти перенесешся в край наш незборимий.

А чи Сцилла, чи Харибда, люттю обійняті,

Закликають тебе, горду, у свої палати?

Ні, зобачені Дедалом із висот буремних,

Вже на тебе зачекались Роксоланські
землі.

Нехай орел Ганімедів, любий
тобі досі,

Занесе в країну нашу славу стоголосу.

О прийми ж ти, чесна славо, вільні віншування,

Наші згуки стоголосі, труби
тріумфальні.

.   .   .

Хай узвичненим шляхом
амбіція суне,

Слідом за ґонором нудить
світом.

Невелика хвала – з багатої скрині

Титулом зацним замайоріти.

Ба – той лише в пурпурі ясно ясніє,

Кого пані Беллона позначить
цим ґлянцем.

Хто їй скриню коштовну наповнить зуміє,

Той не пурпуром сяє, а скромним рум’янцем.

.   .   .

Надто убога

умів наших міра,

а й не таку ще вивершує віра.

Око не вбачить,

ум не вміщає

все, що сама лише віра спізнає.

Осягне, окрилена Словом Господнім,

усе, що чуття осягнути не годні.

ЗМІСТ

НЕМОЖЛИВОСТІ МОВИ. Вірші 2008 – 2010 рр.

Неможливості мови

не за тими снігами зійшли…

грицики стрибають по дорозі…

фонетика тиші…

Два Ісуси

Колискова для Ісуса

Церква з очерету

оце базар – ні совість, ані страх…

без гайворонів…

Перетворення

ще я – повірите – не знав…

Лілія

усе отут – ні солодко ні близько…

усе що статися повинно...

ці вірші, що давно вже не писалися...

тут сам лабу́з – а шу́льки не вродили...

ні огудини ні огуди...

міси болото...

…а звідки ми вийшли...

змію мій великий і рапавий...

як мало треба – лиш краплинку сонця…

Наклика́ння весни

зими немає – просто навсніж сіється...

ще клапті снігу ген по берегах...

весняні клопоти – велика насолода...

сойки любляться і кричать...

майже так само сьогодні весна приходила…

а все тому що пташкою була…

сама серцевина…

очима проталин…

сьогодні чотири дрозди прилетіли…

не до того місяця – пішки…

усе на світі – флокси на дощі…

яке зозулясте небо…

і сливи і вишні і деякі інші історії…

які вони красиві – кавуни…

Чуфут-кале.
Натуралізм

іще кільканадцять міст тримаються на фонтанах…

коли міста просякнуті корінням…

Ще про неможливості мови

це була дивна комаха…

зима, що підійшла впритул до наших витворів…

понад ставом сонне літо
стало…

Дерева. Із циклу

Вільха

Горіх

Осика

Сосна

Верба

Яблуня

Життя птахів. Майже вільні сонети

Зяблик

Сойка

Дятел

Лелека

Трав’янка

Горихвістка

Плиска

Повзик

МОВА НЕМОЖЛИВОСТІ. Переклади

Томас Стернз ЕЛІОТ

Порожні люди. Переклад
виконаний спільно з Катериною Борисенко

едвард естлін
каммінґс

тО пОвня крізь містО…

ось…

оДА

може бог…

моя улюблена старенька ітд…

со(мов)лод…

к-р-е-с-ь-и-б-и-т-у-н-н-ц-о-к…

такийсолодки…

т/ак…

Гарольд ПІНТЕР

Привид

Прогноз погоди

Анджей БУРСА

Провінційний актор

Собі самому, померлому

Осінь

Загадка

У барі

Чеслав МІЛОШ

Зізнання

Портрет із котом

Вони

День сотворення

Віслава ШИМБОРСЬКА

Всяк випадок

Радість писання

Міхась СКОБЛА

Балада про стайню

Реквієм книжці друга

Осип МАНДЕЛЬШТАМ

Безсоння. І Гомер. І тужава вітрил…

Домбі й
син

Борис ПАСТЕРНАК

Зимова ніч

Григорій СКОВОРОДА

Із «САДУ БОЖЕСТВЕННИХ ПІСЕНЬ»

Пісня 3

Пісня 10

Пісня 24

Стефан ЯВОРСЬКИЙ

Нині дзюркотливі Касталу
потоки…

Слава бачиться, неначе багато убрана…

Де ти, славо стоголоса? У якому краї?..

Хай узвичненим шляхом
амбіція суне…

Надто убога…

* Переклад виконаний спільно
з Катериною Борисенко.