Аналіз
крові дубів і
левів під час
подорожі
крізь туман

Любко Петренко

По 15-ти
роках
вакацій літгурт
«Нова деґенерація»
повернувся у
лоно творчої
співпраці.
Заснований
свого часу як
поетична формація,
нині він
вирішив
виступити
триєдиним
фронтом на есеїстичній
ниві.

Чи то
випадково, чи
то навмисно
до 20-ліття заснування
гурту
видавництво
«Грані-Т»
видало
поспіль три есеїстичні
збірки: «Дуби
і леви» Івана
Андрусяка,
«Аналіз
крові» Степана
Процюка
та «Подорож
крізь туман» Івана
Ципердюка.

Аби
з’ясувати
причину
такої події,
редакція ZAXID.NET
запросила
трійцю до себе
на розмову… І
от о
визначеній
годині у двері
хтось
погрюкав, ми
відчинили й
угледіли
трьох осіб,
але не все
виявилося
так, як гадалося.
Чому?
Бракувало
Івана Ципердюка,
котрий у цей
час мусив
податися до
Києва, зате
його
відсутність
було
компенсовано
присутністю
редактора
видавництва
«Грані-Т»
Олени Мовчан.

І
розмові це
жодним чином
не зашкодило.
А почали її
ми з
короткого
історично-літературного
екскурсу,
повернулися
недалеко – лише
на два
десятиліття.
Тоді, у перебудовчі
й постперебудовчі
часи в українській
літературі
гурти
виникали, як
гриби по
дощу.
Згадаймо: «Бу-Ба-Бу»,
«ЛуГоСад»,
«Пропала
грамота»,
«Туга»,
«Червона
Фіра». З якої
такої
радості? Іван
Андрусяк та
Степан Процюк
відповіли на
це запитання
разом, ледь
не хором:

-
Тоді взагалі
була весела ситуація
наприкінці
80-х та на
початку 90-х
років. Адже в
літературу
поверталося
ціле століття.
Наприклад:
такі бомбові
хлопці, як обидва
Куліші,
Винниченко,
Багряний,
Семенко, «Молода
Муза».
Практично та
половина
української
літератури,
яка була
забороненою.
Було й доволі
сильне
попереднє
покоління,
так званих вісімдесятників:
Андрухович,
Забужко,
Герасим’юк, Римарук
тощо. Тож нам,
пацанам,
доводилося
конкурувати
зі всіма ними
в одному
літературному
просторі. А
як поміж цих
великих
пробитися, щоб
про тебе дізналися?
Треба було
щось
вигадати.
Тоді був
єдиний
спосіб –
входити в
літературу
гуртом. І так
робили не
лише ми. Але
працювати вже
мусив кожен
сам, адже
література
не терпить
колективізму.

Знову, як
і в часи
народження
гурту 1991 року, в
багатьох
небайдужих
виникає
запитання:
ну, хай буде –
«нова», але
чому ж таки «деґенерація».
Львів’яни
(зрозуміло,
не всі, а ті,
котрим нині 40+
і котрі
кохаються у
красному
письменстві)
мали б
пам’ятати
цей літгурт
з яскравої
презентації
1993 року в
звичному для
таких
заходів
театрі Леся
Курбаса. Тоді
учасники тих
подій теж
сперечалися
ледь не до
бійки: як це
так, молода
українська
література зводиться
на ноги,
пробиває
собі дорогу у
широкий світ,
ми
покладаємо
на неї всі
свої надії, а
нам кажуть,
що дитя – «деґенеративне».

Ну, з
одного боку –
зрозуміло, що
у такий спосіб
Степан і два Івани
перекидали
місточок до
Семенкової
«Нової ґенерації».
Але з іншого
– слово «деґенерація»
пасувало б,
якби хлопці
грали вар\'ята
у своїх
віршах,
надміру
іронізували, збиткувалися.
А то ж ні, уся
їхня поезія -
що римована,
що ні – напрочуд
лірична. Ігор
Калинець
тоді навіть запропонував
негайно
змінити
назву на таку:
«Де нова ґенерація?»
Але літгурт
не піддався
на вмовляння
й залишився
при своїй
назві.

Як вже
зазначалося,
двадцять
років тому всі
троє «новодеґенератівців»
писали вірші,
Процюк і
Андрусяк –
римовані, а Ципердюк
– у прозі.
Нині ж віршує
лише
Андрусяк. Він
так пояснив
свою
вірність
поетичній
музі:

-Я
трохи нашибуватй
гуцул, а з
нами,
гуцулами,
таке трафляє
сі. Мені
цікаво
писати вірші
і після
тридцяти і після
сорока років.

- Я
ж 1998 року
перестав
писати вірші,
–
розповів
Степан Процюк.
– У
романі
«Жертвопринесення»
я написав про
те, як поет
перестає
бути поетом.
А Іван Андрусяк
мав серед нас
найвиразніший
дар саме
поета. І коли
він такий
виразний, то
і в 30, і в 40, і в 50 ти
залишатимешся
поетом. Існує
цей комплекс
Шеллі, мовляв
поет має бути
молодим. Але
згадайте Сена-Жона
Перса, котрий
писав до 80-ти
років, «Третє
цвітіння»
Рильського
тощо. Тут
немає жодних
закономірностей.

-
Мені
подобаються
такі
порівняння:
Перс, Рильський, – з
усмішкою
визнав Іван.

А що ж із
третім
учасником
гурту?

-
Івана Ципердюка
повністю
«проковтнула»
журналістика, – як
пояснив його
тезка
Андрусяк, – Хоча я
б дуже хотів,
щоб він знову
взявся за поезію.

А наразі
всі троє ледь
не синхронно
вдалися до
есеїстки. Як
це сталося –
взялася
пояснити
редакторка
Олена Мовчан:

-
Привід
повернути в
літературу
гурту «Нова деґенерація»
виник
внаслідок
того, що
збіглося
кілька чинників.
Видавництво
«Грані-Т»
започаткувало
серію
есеїстки «De profundis».
Популярність
цієї серії
актуалізувало
жанр есеїв.
Багато
авторів – письменників,
журналістів,
науковців –
почало
пробувати
себе в цьому
жанрі. Так у
серії вийшли
книги всіх
трьох
учасників літгурту.
Тож тепер ми
можемо
стверджувати,
що «Нова деґенерація»
повернулася
20 років по
тому, але в
новій ролі –
як есеїсти.

Але чи
можна
серйозно
говорити про
відновлення літурту,
чи можна
знайти ту
спільну
ниточку, яка
б проходила
всіма трьома
книгами
есеїстки: «Дуби
і леви»,
«Аналіз
крові» та
«Подорож крізь
туман»?

- Я
думаю, що
цією
ниточкою є
інтимність
сприйняття
світу й
інтимність
діалогу з
читачем, – зметикував
Андрусяк. – У
кожного,
звичайно,
своє бачення
цієї інтимності.
Це така
психоаналітична
інтимність,
яка
передбачає
граничну
відвертість. У
мене вона –
радше міфлогічна,
в Ципердюка
– людяна,
реалістична…

-
Адже головна
мета
написання
есеїстки, –зазначив
Степан Процюк,
– це
спроба дійти
до самого
себе. Як,
приміром, йде
герой
Германа Гесе
«Степовий
вовк» чи «Сітхартха».
Адже дорога
ця напрочуд
важка,
оскільки існує
дуже багато
оманливих
шляхів. Якщо
в поезії
можна
сховатися за
ліси метафор,
у прозі можна
сховатися за
рефлексії
свого героя,
то в есеїстиці
не вдасться
сховатися.
Есеїстка у
цьому сенсі
найбільш
відкрита,
найбільш
беззахисна,
найбільш
автобіографічна.
Це дуже важливий
момент, який
вирізняє її з
інших літературних
жанрів. Ти
згідний,
Іване?

-
Безперечно!

Суперечки
зайві – есеїстику
варто читати,
особливо
нині в
буремні часи,
котрі ніяк не
минають вже
останні два
десятиліття.
То чому б не
розпочати це
читання з
книжок
«Нової деґенерації»?

Ориґінал тут: http://zaxid.net/home/showSingleNews.do?analiz_krovi_dubiv_i_leviv_pid_chas_podorozhi_kriz_tuman&objectId=1124965